Fiatal ösvénykeresők
Sziasztok!
Tudjátok, gondolkodtam azon, amikor az imént beszélgettünk
a csodákról, meg az ilyen dolgokról,
Elfelejtettem mondani nektek, hogy a múlt héten voltam
St. Louis-ban, soha nem voltam még ott, egy bérelt autót
kellett visszavinnem a reptérre, és egy másik autó jött mögöttem,
amellyel vissza kellett mennem a szállásra,
és ez az autó felforrósodott,
ezért félre kellett húznunk az útról, és egy olyan helyen
történt ez, amelyet nem ismertem, vagyis nem tudtam
pontosan, hogy hol vagyunk, és lehúztunk az úttestről,
és olyan helyen voltunk, amely kietlen volt,
és veszélyesnek tűnt, én csak álltam ott,
velem volt Matt, aki 17 éves és egy Ben nevű fiú,
és ott álltunk és arra gondoltunk, hogy nem itt
kellene lennünk, hogy ez nem bíztonságos hely, de egyszerre
eltöltött a Szentlélek, és úgy éreztem, hogy minden
rendben lesz, a dolgok rendbe fognak jönni, és odanéztem
a nyitott kapura, oda akartam menni, hogy
segítséget kérjek, ha tudnak- e vizet adni nekünk, és odamentem
és két fiú volt ott, körülbelül 17-19 évesek, rámnéztek,
majd egymásra, mintha ez lett volna a tekintetükben: nem
hiszem, hogy itt van, annyira nevetséges volt a helyzet,
és mindhárman nyilvánvalóan tudtuk, hogy bizonytalan helyen
voltam, ami majdnem veszélyes is volt, annyira veszélyes,
hogy majdnem elnevették magukat, egy nő a háttérből megkérdezte,
hogyha vízre van szűkségünk, és felajánlotta, hogy hoz,
mivel fel volt forrosódva a mi autónk, és hozott vizet,
és mire el kellett válnunk, megöleltük egymást
csodálatos volt, mivel az volt az érzésem, hogy Isten
azért adta, hogy lerobbanjon az autónk, hogy találkozzunk
ezzel a nővel és a 4 gyerekével, nem volt semmi bútorzat
a házukban, semmi bútorzat, még nem láttam ilyen
szegénységet, el kellett mennem a mellékhelyiségbe,
és kellett keressenek egy kis papirt, mivel nem volt nálam
egészségügyi papír, olyan szomorú helyzet volt, ezt
gondoltam magamban: senkinek sem szabadna ilyen körülmények
között élni, nagyon szomorú környezet volt,
de bocsánatot kért a ház miatt, én elmeséltem neki, hogy
mi történt velünk, hogy hogyan maradtunk az úton,
és megöleltük egymást és egyszerűen csodálatos volt,
és úgy éreztem, hogy Isten azért küldött oda, hogy
találkozzunk ezzel a családdal, főképp a 8 éves gyerekkel,
elcsodálkoztam, hogy mennyire gondot visel ránk Isten.
Mikor a csodákról beszélgettünk, ez eszembe jútott, és mivel
elfelejtettem elmondani, ezért akartam elmondani.
Eszembe jút a te történeted is, Joe, amikor arra gondolok, hogy
mi történt veled, elmondtad-e már ezeknek a fiataloknak?
Még nem, nem.
El kell mondanod nekik, ha akartok hallani egy hihetetlen
történetet, akkor ezt hallgassátok meg, hihetetlen.
Mondd el!
Hadd halljuk.
Rendben. Amikor 14 éves voltam, volt egy motorbicikli
balesetem a szülővárosomban, Idaho-ban történt,
lezuhantam egy több mint 15 méteres gáton,
pénteken történt, a testvérem egyetemre járt,
Boysee, Earl, Coloradoban, de ekkor otthon volt,
a barátnője is otthon volt és úgy volt, hogy egyűtt megyünk,
de ők előre mentek, én még körülnéztem a ház körül,
el akartunk menni a Snake River-hez
mivel csak egy pár km-re volt tőlünk, tehát ők hamarabb
elmentek, én még fát vágtam, és összeraktam,
a szüleim is azelőtt mentek el,
azóta a hétvége óta nem vágsz fát,
most már tudom, ez egy jó dolog,
folytasd csak.
Tehát a szüleim, édesapám dolgozni volt, az édesanyám
is elmenni készült velem egyűtt, utol akartam érni a testvéremet,
és a barátnőjét, felültem a biciklire és
elindultam, és nem emlékszem pontosan arra, ami utána történt,
olyan mintha felülről tekintenék magamba, csak nézem, de nem én
élem át, látom magam, amint megyek a motorbiciklivel,
a többire csak halványan emlékszem, mentem, és
hirtelen csak azt veszem észre, hogy
ott vagyok a domb szélén,
aztán minden elsötétül. Amikor felébredtem,
a hasamon feküdtem és az eget néztem,
Ó!
A fejem teljesen ki volt csavarodva, én ott feküdtem,
és segítségért kiáltottam.
Tehát a fejed ki volt teljesen csavarodva?
Igen és elkezdtem segítségért kiáltani, a testvérem és
a barátnője látták, hogy eljöttem otthonról,
ahol laktunk dimbes-dombos volt, néhány helyen mélyebb volt,
néhány helyen nem volt annyira mély, és ott ahol nem volt
annyira mély leszöktettem, hogy ne kelljen megkerülnöm,
a testvéremnek mondta a barátnője, hogy lementem
a gáton, és a testvérem ezt mondta: "Ó, mindig így tesz,
ez nem egy nagy dolog."
Mindig így tesz. A feje mindig
ebben az irányban van.
Nem tudták, hogy hol vagyok, mi történt velem,
azt gondolták, hogy még mindig nem értem őket utol.
Az én motorbiciklim hangosabban szokott zúgni, mint az övéké,
ezért megállították az ő motorbiciklijüket, hogy
meghallják az enyém, mivel nem hallották a motorbiciklim
zúgását, visszamentek oda, ahol én voltam és meghallották
segélykiáltásomat, leszaladtak, és a testvérem elkezdett
kiáltozni, idiótának nevezett és kiáltotta, hogy keljek fel,
keljek fel. Megpróbáltam felkelni, és megnyugtatni,
ezt mondtam: "Nincs semmi baj, nem lesz semmi bajam,
csak nem tudok felállani, menj és hívd a mentőt,
és mondtam neki, hogy fordítson meg,
Ezt mondtad neki?
Igen, mondtam, hogy fordítson meg,
Tudta ő, vagy te, hogy amikor valakinek fej, vagy nyaksérülése
van,nem szabad megérinteni,
hogy ne okozzon nagyobb bajt,
Éreztél valamit a testedben?
Érezted a tested?
Teljesen le voltam paralizálva a nyakamtól lefele.
Elképzelem, el tudom képzelni arra gondolok, hogy éreztél
fájdalmat, mit éreztél?
Olyan mint amikor keresztbetett lábakkal ülsz,
és egy idő után elzsibbad a lábad és bizsergő érzést érzel,
mikor meg akarsz mozdulni így éreztem az egész testemben,
gondolom, hogy rossz lehetett,
nem tudok megmozdulni, nem tudok sehová menni, a foldhöz
vagyok ragadva, nem tudok felállani, meg szeretnék
mozdulni, de csak körbenézek, egyedül csak a szemeim mozognak.
Ez megdöbbentő.
És még a testvéredet csilapítottad, magam előtt látom,
ti is el tudjátok képzelni, a testvéred ott fekszik,
és egyáltalán semmi sincs rendben.
Igen!
És megpróbáltam fellállani és azt hiszem, hogy nagyon
koncentráltam arra, hogy felálljak, de nem sikerült,
nem tudtam parancsolni a testemnek, ezért mondtam,
hogy hívjon mentőt, csak már tegyen valamit,
aztán megint elsötétült minden, egy darabig elájultam,
aztán magamhoz tértem, majd újból elájultam.
Amikor újra magamhoz tértem, valaki ott állt,
Várj egy picit! Elmondhatom ezt a részét? Mert hallottam
valakitől, nem azt, amikor a mentőt hívtátok,
Ott van Joe, eltört nyakkal, a nyaka 4 helyen eltörve,
ez egy súlyos dolog és mondja a testvérének,
hogy hívjon mentőt, nos ott volt egy mentő,
egy mentős helikopter volt a fejük fölött, egy másik
baleset helyszínére repült.
A Joe helyzete sűrgösebb volt, és majdnem mellette szálltak le,
amikor előszőr meghallottam ezt,
beleborzongtam és arra gondoltam:
milyen csodálatos Isten! Hogy Joe-nak éppen erre volt
szűksége és éppen erre voltak felkészülve.
Nem pont a megfelelő időben? Hihetetlen!
Annyira hihetetlen.
Igen így volt, és amikor magamhoz tértem,
volt ott egy férfi, egy rendör volt, odajött, leellenőrizte
a helyzetet és mivel látta, hogy mi történt,
lejött, hogy nézze meg mi történt, és azt mondta, hogy
hívjuk vissza, ha szűkségünk van segítségre,
ekkor volt amikor hívták a a mentős helikoptert,
és amikor leszállt, hordágyra tettek,
oxigént adtak és egy olyan injenkciót adtak,
amelyet csak egy pár éve fedeztek fel,
a gerincbe kaptam, az ilyen sérülések esetében
annál rosszabb, ha feldagad, annál nagyobb a sérülés,
ez az injekció megállítja a dagadást, és pont időben
adták be, mert amikor beadták, nem dagadott tovább,
pont azelőtt, mielőtt rosszra fordult volna,
de időben odaértek és beadták
és altatót adtak, be, és betettek a helikopterbe.
Tudatában voltál annak, hogy milyen veszélyes
a sérülésed, hogy mennyire megsebesültél?
Fogalmam sem volt róla. A korházban ébredtem fel,
egy asztalon feküdtem, ott voltak a szüleim, édesanyám
sírt, valakivel beszélgettek,
azt hiszem az orvos volt,
tehát ott voltak és én nagyon hibásnak éreztem magam,
hogy rosszat tettem, az orvos odajött,
megpróbálta elmagyarázni, hogy mit fognak tenni velem,
hogy bevarrja a fejemen a lyukakat,
és valamit most rám fog tenni és én azt mondtam, hogy tegyenek
akármit, csak engedjenek haza reggel.
Így van, bocsássatok meg, sajnálom.
Aztán odajött édesapám és azt mondtam: sajnálom, apa,
nem akartam ezt tenni.
És ő ezt mondta: rendben van, nincs semmi baj.
Hogy is gondolod, valószínűleg át szeretett volna ölelni.
Ó, igen, de nem volt szabad semmit sem tenniük,
nem volt szabad megérintsenek engem,
Aztán rám tették az oxigenpalackot,
és megvizsgálták, hol milyen a sérülésem, és elvittek
a műtőbe, még éber voltam miközben a műtőbe vittek
szekéren, és egy másik szobába
vittek, ahol két orvos volt, az egyik injekciót adott,
a másik el volt foglalva azokkal a kis műszerekkel,
hogy előkészítse a műtétre, de én nem törődtem vele,
Nem gndoltál arra,
mivel én azt hiszm, az én eszem teljesen máshol járt volna,
arra gondoltam volna: most bele fognak fúrni a fejembe?
Fog fájni?
Annyi zsibbasztó gyógyszer volt már bennem, hogy nem
gondolkoztam, nem is érdekelt, hogy mit csinálnak velem.
Tehát feltettek a műtőasztalra, amikor felébrettem, láttam,
csövek vannak a torkomba vezetve,
az orromon keresztül le a torkomba, az egyiken etettek,
a másikon leszívták a takarodást,
és ott voltam és hírtelen ott volt mindenki,
a családom, a testvérem Kaliforniából, az unokatestvérem,
mindenki ott volt, és én azt gondoltam: mit keresnek itt?
Hogyan tudtak ilyen gyorsan idejönni? Valójában fogalmam sem
volt arról, hogy mi történt velem, amíg nem vittek át
a korterembe, ami körülbelül másfél, két hétre rá történt.
Tudtad, hogy mennyire súlyos?
Fogalmam sem volt róla. Emberek voltak ott,
át sem futott az agyamon, nem tudtam összerakni
a részleteket, mert a legtöbbet aludtam, itt 3 napig voltam,
aztán egy másik korterembe vittek, ahol gondoztak,
ott tartottak és lassan elkezdték mozgatni
a végtagjaimat, hogy ne bénuljak le, hogy ne
ernyedjenek el a végtagjaim, hogy ne legyek képes többé
mozgatni őket. Aztán rá másfél hétre kihoztak onnan és levittek
a hatodik emeletről a negyedikre,
ami egy más rehabilitációs egység volt,
Várj, várj, várj! Mert tudok egy másik részletet is, a történet
egy másik részét, imádkozott-e már ekkor érted
a lelkész?
Nem.
Rendben, bocsánat.
Ez alatt az időben, nagyon sok gyülekezetben imádkoztak
Joe egészségéért, a nap minden órájában.
Imaláncokat szerveztek, édesanyám is elment
ezekre és ő is órákat imádkozott Joért, és...
Ez hihetetlen!
Csodálatos, hogy milyen hatása van az imának!
Tehát ott vagy a rehabilitációs szobában,
Ott vagyok a rehabilitációs teremben, és amikor betesznek
az ágyamba, nagyon kellemetlen volt, mert túl érzékenységben
voltam, ez azt jelenti, hogy az idegek túlságosan reagálnak
minden érintésre. Mint például, amikor megérintett valaki,
úgy éreztem, mintha megütött volna.
amikor hideg viz érte a bőrömet, úgy éreztem, mintha
megdöftek, megszúrtak volna.
Tehát senki sem tudott megérinteni, annyira fájt,
szőrnyű érzés volt, az embernek
át kell élnie, hogy tudja, mit jelent.
El tudom képzelni, hogy a hideg víz érintését úgy érezted,
mint a szúrást, szerintem az idegek meg voltak sérülve.
Igen, most a negyyedik emeleti rehabilitációs teremben voltam,
és vártam, mert senki sem dolgozott azon a hétvégén,
amikor odavittek és vasárnap este bejött
hozzám az orvos és elmagyarázta, hogy tolószékben fogok
lenni ezentúl, mert valószínűleg soha többé nem fogok tudni
járni és szerencsém lesz, ha fogom tudni mozgatni
a karjaimat valamilyen
mértékben.
Mit gondoltál ekkor?
Egy kissé felnagyította, ahogy az orvosok szokták,
legalábbis így gondoljuk mi.
Ha valaki ki-be szaladgált volna a korházból, hogy üzenetet
vigyen az ismerőseidnek, nem hiszem, hogy ezt fel lehet
nagyítani. Ezt üzented volna: "ne haragudj, ezután tolószékhez
leszek kötve egész életemben. és..."
Amikor ott fekszel, és mindenben segítségre szorulsz,
ilyenkor természetesnek tűnik,
és ha azt mondják, hogy 10% esélyed van arra, hogy járj,
de én nem fogadtam el,
nagyon elhatároztam magam, hogy sikerülni fog.
De beszéltek az édesanyámmal,
és azt mondták, hogy nézzenek olyan tolószék után, amelyet
mozgathatok a számmal, és, hogy sok változást kell
hozni a házunkban,
hogy készüljön fel erre.
Ezután a hétvége után elkezdtem a mozgásterápiát és édesanyám
bejött hozzám, ebben az időben nemrég keresztelkedtünk meg,
és jártunk Bibliaórákra, és az Adventista egyházban
keresztelkedtünk meg, és az édesanyám,...
Nemrég lettetek keresztények?
Igen.
Nem, mintha számítana, hogy mióta vagy keresztény,
ha kitöröd a nyakad, de arra gondolok, hogy akkoriban
nem tudtam, hogy mekkora volt a hitem, mert nemrég
lettem keresztény, ez megdöbbentő!
Az édesanyám odajött hozzám és megkérdezte,
hogy emlékszem, hallottam, olvastam-e a megkenetési
szertartásról, amikor olajat öntenek a fejedre, én mondtam,
hogy nem. Keveset tudok róla.
Elmagyarázta, hogy amikor olajat öntenek a fejemre
és ha akarom elhívják Roger Dundon-t, ez a lelkész tartotta
a Bibliatanulmányt és őáltala keresztelkedtünk meg.
ÉS Bob Mix lelkészt, aki elvégezte a keresztelési
szertartást, édesapám, a nagybácsim, a Neaple-i lelkész,
Dan Hudson, és még egy pár embert, akik résztvegyenek
a megkenetési szertartáson, és én beleegyeztem, mondtam,
bármi legyen, csak gyógyuljak
meg. Tehát beleegyeztem.
Több helyről hívtatok meg embereket?
Washington államból, Bridgeview, Origonból.
és mindenki elment?
Mindenki eljött, a következő hétre tettük, körülbelül a hét
közepén, szerdán kérdezte meg, és rá egy hétre
mindenki ott volt, mindenki eljött
nem emlékszem milyen nap volt,
mert el voltam foglalva az én teendőimmel,
mindenki eljött,
körülbelül 35 ember akiket ismertem, mind eljöttek,
beszélgettek, üldögéltek, olyan volt, mintha nagy buli
lett volna a szobámban. Aztán vége lett a látogatási
órának, és el kellett menniük, és ott aludtak nálunk,
Neaple, Idaho-i lakásunkon. El kellett menniük és én
egyedül maradtam és mindenféle gondolat kavargott a fejemben,
depressziós hangulatomban voltam, mert nem mehettem
én is haza velük, hogy a családommal lehessek,
és jól érezzük magunkat egyűtt, tehát le voltam törve emiatt.
És azon gondolkodtam, ha fog-e használni valamit.
Ideges lettem és mindenféle dologra gondoltam,
aztán eljött a másnap,...
Imádkoztak-e már?
Nem, még nem. Aztán eljött a másnap.
Ez a kedvenc részem.
Eljött a másnap és mindenki visszajött,
ez körülbelül délután volt és mindenki ott volt,
egy tolókocsiba tettek és
és ott a negyedik emeleten, ahol én voltam, volt egy kis
imaterem, és bevittek az imaterembe,
és legalább 68 ember volt ott. Nem tudom, hogy tudhatta meg
mindenki, mind ott voltak, és bejöttek a terembe,
és mindenki körém gyűlt, a többiek kinn vártak,
becsukták az ajtókat és Bob Mix lelkész,
aki a keresztelési szertartásomat is levezette,
ő imádkozott előszőr, és körbejártak, és mindenki
imádkozott és olajat öntöttek rám, és addig nem
nem éreztem egy cseppet sem a testem,
és rögtön, amint befejkezték az imádkozták és áment mondtak,
felültem, felemelkedtem és megpróbáltam felállani,
és az édesapám is ott volt, és elkezdett sírni,
és kinyújtotta a kezét felém, hogy felemeljen és kivigyen
onnan.
Tudod, Stan lelkész, amikor elmesélte nekem a történetet,
hogy hogyan imádkoztak érted a korházban, és te felültél,
sírva mondta el a történetet.
Annyira meg volt hatódva, hogy mindenki ott volt és érted
imádkoztak és látták, amint felülsz, a sebész azt mondta,
hogy szó sem lehet róla, még remélni sem lehet,
hogy visszanyered mindezt, hihetetlen, egyszerűen hihetetlen
Igen, felültem és felemelkedtem,
de nagyon erőtlen voltam, az akaratom megvolt,
csak nem volt meg hozzá az elégséges erőm,
nem tudtam felállani, visszaestem és ideges lettem,
csalódott, mert annyira szerettem volna, ha azonnal sikerül.
De meg kellett dolgoznom érette, de éreztem, tudtam, hogy fog
sikerülni, egyik nap mondtam a kezelőorvosnak, amikor bejött,
ezt mondtam: "Fogok járni!" és ezt mondta: "Ó!"
Én ezt mondtam: "Valóban, tudok járni," mondtam, "állíts
fel és járni fogok." és rá egy pár napra felkeltem és jártam.
Tudtam, hogy sikerülni fog. Tudtam, hogy fog sikerülni.
És lassanként elkezdtem mozgatni a kezeimet is, és meg tudtam
ragadni a dolgokat és meg tudtam mozgatni a lábaimat,
és lassanként minden képességemet visszanyertem,
Amikor ilyen csoda történik, hogyan gondolsz Istenre?
Tudod számomra ez...
Ráakadtam egy bibliai versre, amikor a Bibliámat olvastam
Felovasnád?
Ezt írja: "Mert reménységben tartatunk meg, a reménység pedig,
ha láttatik, nem reménység. mert amit lát valaki,
miért reményli is azt? Ha pedig, amit nem látunk, azt reméljük,
békességtűréssel várjuk." Róma 8:24.
Tehát biztosan kellett érezned, hogy mindez az imának köszönhető,
és nem csak idő kérdése volt. Csodálatos, csodálatos.
Az első alkalommal, amikor meghallottam, hogy újból jársz,
mert mindenki imádkozott ezért, amint említetted,
különböző helyeken imádkoztak.
és ezt mondták: "Joe és a családja el fog jönni
a templomba, hogy bizonyságot tegyenek",
én is a templomban voltam, és egy kis szomorúság
volt bennem, mert én is az egészségügyben dolgozom,
pszihiaternövér vagyok, de dolgozom korházban is,
és arra gondoltam, hogy biztosan zavarba fogsz jönni, hogy bottal
a kezedben kell kimenned az előtérbe, de, amikor hírtelen
előrementél, amikor felléptél az emelvényre,
annyira szép voltál,
és minden olyan nagyszerű volt, és olyan jól néztél ki,
még egy cseppet sem bicegtél meg,
még a szájam is nyiva maradt, annyira el voltam csodálkozva.
Amit Isten meggyógyít, tökéletesen meggyógyítja.
Pontosan, pontosan.
Tulajdonképpen abban az időben még nagyon gyenge voltam,
és másfél év kellett ahhoz, hogy visszanyerjem az erőm.
amíg a korházban voltam, lefogytam több, mint 20 kilót,
és elég vézna lettem, azelőtt elég keménykötésű
voltam, ilyen a családom, is, a férfiak a családomban
mind atléta termetűek voltak, akik bírták a nehéz munkát,
és dicsekedtünk vele, bíztosak voltunk magunkban.
És nagy erőfeszítésembe került visszanyerni a termetem,
A hátam nem volt erős és a legnehezebb számomra az
volt, hogy tudtam többé nem tehetem azokat a dolgokat,
amelyeket azelőtt tettem, belenéztem a tűkörbe és
egy sovány, vézna gyerek nézett vissza rám, aki kemény volt.
em ismertek azelőtt, de mindenki azt mondja, hogy szép vagy,
hogy jól nézel ki, tudod mire értem, nem lehet észrevenni,
hogy balesetet szenvedtél, annyira jól nézel ki,
van-rajtad valami nyoma a balesetnek?
Van egy hegg a nyakamon,
a műtét helye.
Alig 2 cm.
Ennyi az egész? Ez semmiség. Csodálatos!
És van egy hegg a homlokomon, de nem lehet látni, mert
a hajam alatt van.
Csodálatos!
Biciklizel-e még?
Igen.
Tudja édesanyád?
Igen.
Én is édesanya vagyok és arra gondolok, mire gondol
édesanyád? Ti barátok vagytok, ugye?
Meg fogom kérdezni tőle.
Megmondalak.
Mindenki tudja.
Igen, mindenki tudja.
Néha, amikor arra gondolok, hgy mire képes Isten,
túl véges a mi elménk, hogy ezt el tudnánk gondolni,
sokszor azt gondolom, hogy ez annyira nagy dolog, hogy Isten
nem fogja megoldani, aztán hallok egy ilyen történetet, mint a tied
és elcsodálkozom, mert valószínűleg, hadd gondoljunk
csak a mustármagra, Hacsak annyi hitetek volna,
mint a mustármag, hegyeket mozdítanátok el.
Igen és tudjátok, néha arra gondolok, hogy ezt nemcsak
hinnünk kellene, hanem megélni.
Istennek minden lehetséges, Neki semmi sem lehetetlen.
Bizonyítéka annak, hogy Joe él és jár.
Meg szeretném kérdezni: egy ilyen tapasztalat
milyen hatással volt az Istennel való kapcsolatodra?
Sziklás talajon volt, mindenki azt gondolta, hogy nem tudok
teljesen hinni Istenben egy ilyen esemény után?
De, mint ahogy az izraelíták is letértek Isten útjáról,
azok után, amit Isten tett velük.
Kettéválasztotta a Vörös tengert, hogy átalmenjenek.
Mégis kellett vándorolniuk a pusztában.
Nem mondom, hogy tökéletes kapcsolatom van Istennel,
de hiszek Benne, hiszem, hogy Ő gyógyított meg engem.
Tudod, hogy szeret téged?
Igen, teljesen.
Csodálatos dolgok. Arra gondolok, hogy amikor ilyen csodákról
amikor hallom, hogy a helikopter pont akkor repült arra,
és minden időben jött,
Isten tudta, hogy arra az injekcióra van szűkséged,
hogy ne dagadj el, hogy ne legyen még súlyosabb a sérülésed,
és amikor elgondolod, hogy hogyan történt minden,
hogy mi legyen az eredmény,
csodálatos ez a felismerés, hogy minden hajszálunk meg
van számlálva,ahogy a példázat mondja, Isten tudta nélkül még
egy hajszál sem esik le a fejünkről, elcsodálkozom,
amikor ilyen dolgokról hallok, amikor megértem,
hogy Isten mindig ott van, tudja, hogy mit teszünk,
meg tud gyógyítani, legyen akármilyen súlyos
a helyzetünk. Köszönöm, Joe, hogy elmondtad a történetedet,
azt szeretném mondani a nézőinknek, hogy Isten
mindent helyre tud hozni, semmi sem lehettlen számára, még egy
törött nyak sem. Codálatos! Találkozunk a jövő héten
a "Fiatal ösvénykeresők"-ben, köszönöm, hogy velünk voltatok,
ha történt veletek csoda, írjátok meg nekünk. Sziasztok!