CĂRĂRILE ADOLESCENȚEI
Bună!
Știți, m-am gândit, data trecută când am vorbit
despre miracole, și astfel de lucruri...
Am uitat să vă spun că săptămâna trecută am fost in St. Luis
unde niciodată n-am mai fost, și a trebuit
să înapoiez mașina închiriată la aeroport.
După noi venea o altă mașină, cu care trebuia să mă întorc
înapoi unde stăteam. Mașina care a venit după noi s-a supraîncălzit
și a trebuit să ne oprim.
Nu știam sigur unde suntem,
am ieșit de pe autostradă, și eram
întrun loc pustiu,
arăta primejdios.
Cu mine era Matt, care are 17 ani și un tip numit Ben.
Stăteam și ne gândeam că nu acolo ar trebui să fim,
nu mă simțeam în siguranță, dar deodată sfîntul duh a venit,
și mi-a spus că totul o să fie
în ordine și n-avem de ce să ne temem.
Am observat o ușă, m-am pornit să
să văd dacă ne pot ajuta cu apă, m-am pornit
și erau doi tipi acolo, probabil în jur de 17-19 ani care se uitau
la mine, ca și cum nu le venea să creadă ca eram acolo.
Era așa o nebunie, era un lucru așa evident
pe care toți trei îl știam: faptul că mă aflu în acel loc primejdios
era ridicol, aproape au izbucnit în râs pentru că
era așa de ridicol, și o femeie din spate
a spus: "Oh, aveți nevoie de apă, vă aduc ".
Pentru că mașina noastră era supraîncălzită, s-a dus să ne aducă
apă. Ne-am luat rămas bun și ne-am îmbrățișat,
era un lucru extraordinar, aveam așa un sentiment că
datorită lui Dumnezeu ni sa stricat mașina, pentru a ne întîlni cu
femeia și cei patru copii ai ei. Nu aveau mobilier în casă.
Trăiau într-o mare sărăcie.
Trebuia să mă duc la baie, și a trebuit să-mi caute
o bucată de hârtie pentru că nu aveam hârtie igienică la mine.
Era așa de trist. Nimeni,
nimeni n-ar trebui să trăiască în așa hal. Avea și patru copii
știți, era un mediu intradevăr trist,
și-a cerut iertare pentru casă, și i-am povestit
câte ceva despre despre mine, despre cum am ajuns pe-acolo
și așa ne-am îmbrățișat. Era un lucru minunat
am simțit parcă Dumnezeu ne-a trimis să întâlnim această familie,
mai ales acest copilul de opt ani, eram uimită.
Uluitor cât de multă grijă are El de noi.
Am vobit despre miracole nu demult și mi-am adus aminte de
unul pe care am uitat să-l împărtășesc cu voi. M-a făcut să mă
gândesc despre ce ți sa întamplat ție Joe,
ai povestit tinerilor?
Nu, încă nu.
Ar trebuie să le povestești. Dacă vreți să auziți o întâmplare,
povestea asta o să fie incredibilă.
Spune-ne.
Să o auzim.
Bine. Deci, când aveam 14 ani am suferit un accident de motocicleta
in orașul meu natal Idaho.
Am căzut de pe un dig care avea cam 15 metri,
era vinerea, iar sora mea, care umbla la facultate
la Boysee Earl în Colorado, era acasă, cu
prietenul ei. Era stabilit să mergem împreună,
dar au plecat înaintea mea, am făcut câteva ture in jurul casei,
era vorba să mergem la lacul Șerpilor
pentru că era destul de aproape de noi, dar ei
au plecat înaintea mea. Am început să tai lemne și le-am aranjat.
Și părinții mei...
Sper weekendul ăsta n-ai tăiat lemne,
bine că acum știu, m-am liniștit,
continuă.
Și părinții mei, tata a plecat la lucru, iar mama
tocmai urma să plece odată cu mine, ca să-i ajung în urma
pe sora și prietenul ei. M-am suit pe motocicletă
și am pornit. Nu-mi prea aduc aminte,
parcă eram pe dinafară, mă văd dar nu sunt acolo,
parcă mă văd cum merg cu motocicleta și
îmi mai aduc vag aminte câteva părți.
Mergeam, cum îmi aduc eu bine aminte și brusc
eram la marginea unei stânci,
și totul se întunecă aici. După ce m-am trezit
stăteam pe burtă și mă uitam spre cer.
Oh!
Stăteam acolo cu gâtul răsucit
și am început să strig după ajutor.
Deci aveai gâtul răsucit?
Da, și am început să strig după ajutor, sora și prietenul ei
au văzut că am plecat, nu stăteam departe, era un loc deluros
în unele locuri era mai puțin adânc, în unele era
mai adânc, de obicei făceam scurtături și săream peste
diguri mai mici.
Prietenul surorii mele i-a atras atenția că sar peste diguri,
și ea a răspuns: "Dar asta face tot timpul, nu este
mare lucru.
Tot timpul asta face. Deja știe drumul
știe drumul pe de rost."
Nu știau unde sunt și nu știau
ce făceam, credeau că înca sunt pe drum. Deoarece motocicleta mea
suna mai tare, s-au oprit să vadă
dacă nu cumva o să mă audă pe mine venind din spate.
Deoarece nu au auzit nimic s-au întors după mine,
m-au auzit cum strigam după ajutor și m-au găsit.
Sora mea urla la mine,
ma făcea idiot și striga: "ridică te!"
"ridică te, trebuie să te ridici!" Am încercat dar degeaba, am început
să o calmez. "Este în ordine. O să fie totul
totul în ordine", nu pot să mă ridic și trebuie să-mi chemi
o ambulanță, și să mă întorci pe spate.
Ai cerut să te întoarcă?
Da, am cerut să mă întoarcă.
Știați dacă
cineva se rănește la cap sau la gât, nu trebuie atins pentru că
poate să aibă consecințe majore.
Ai simțit ceva în corp?
Ții-ai simțit corpul?
Eram complet paralizat de la gât in jos.
Pot să-mi imaginez. Numai să-mi imaginez.
Te durea, ai simțit ceva?
Ca și când te așezi pe genunchi
și îți amorțesc picioarele, sentimentul acela parcă ai furnici
pe picioare, asta simțeam in tot corpul.
Era o situație foarte neplăcută.
Nu puteam să mă mișc, eram lipit de pământ,
vroiam dar nu puteam să mă ridic, mă uitam
împrejur, numai ochii mi se mișcau.
E uimitor,
te și văd încercând să-ți calmezi sora
vă puteți imagina ce a simțit fata văzându-și fratele,
stând acolo rănit. Ceva nu era în ordine.
Da, wow!
Tot încercam să mă ridic,
m-am concentrat cât de tare am putut dar nu se întâmpla nimic,
nu aveam control asupra trupului meu. Și așa i-am spus:
"cheamă o ambulanță, te rog fă ceva,
am leșinat pentru scurt timp,
apoi mi-am revenit și din nou am leșinat.
Când mi-am revenit stătea un tip acolo.
Așteaptă! Partea asta a poveștii pot să o povestesc eu,
pt. că am auzit-o de la cineva... nu partea când chemai ambulanța,
Joe era colo, gâtul tău era fracturat nu-i așa? Cu gâtul
fracturat în patru locuri, era un lucru foarte
grav, deci a cerut o ambulanță,
și era o ambulanță, adică un elicopter de salvare,
care pleca spre un alt accident.
Accidentul lui Joe era mai grav și deoarce
elicopterul era deasupra lor au și sărit în ajutor. Prima dată când
auzit povestea m-a emoționat și m-a făcut să mă gândesc
cât de incredibil este Dumnezeul! Joe avea nevoie de ajutor exact
atunci și acolo.
Sincronizare perfectă. Incredbil.
De necrezut.
Exact. Și când m-am trezit era un tip acolo,
cred că era un ofițer, și a venit
să vadă care este situația,
a venit spre noi, m-a văzut,
văzând situația în care ne aflam,
a chemat elicopterul.
A sosit ambulanța, și au început să mă îngrijească,
am primit oxigen și apoi o injecție,
în coloana vertebrală, care a fost descoperită cu vreo doi ani în urmă.
În această leziune
cu cât măduva se umflă mai tare, cu atât se produc mai multe distrucții.
Această injecție primită oprea umflarea,
și ei au sosit exact la timp, am primit injecția
și s-a oprit umflarea, altfel putea să fie mai rău.
Bine că au fost acolo în timp, am mai primit
ceva pilule pt. somn și m-au urcat în elicopter.
Erai conștient în ce situație gravă te aflai,
cât de tare erai rănit?
Habar n-aveam. M-am trezit în spital,
eram pe o masă, erau și părinții mei acolo și mama
plângea. Au vorbit cu cineva,
presupun că era doctorul,
erau toți acolo, și simțeam că am făcut ceva
rău, mă simțeam foarte vinovat. Doctorul a venit spre mine
și a încercat să-mi explice ce urma să se întâmple,
urma să-mi facă niște găuri în cap
și să mai pună ceva pe mine. Eu eram de acord cu orice
numai dimineața să fiu din nou acasă.
Exact. Îmi cer scuze. Iartă mă.
Am explicat lui tata cât de rău îmi părea.
"Îmi pare foarte rău, n-am vrut să fac toate astea."
Tata a răspuns calm: "totul este în ordine."
Poți să-ți imaginezi, probabil a vrut să te țină în brațe!
Da, numai că nu putea să o facă.
Nimeni nu avea voie să se atingă de mine.
Au început cu analizele,
au constatat tot ce era în neregulă cu mine, și m-au trimis
la chirurgie. Eram incă treaz
când m-au dus spre chirurgie, mergeam într-o altă
încăpere, și erau doi medici acolo, unul avea
pregătită injecția cu care urma să mă adoarmă, și celălalt
avea pregătite "uneltele". Mie de fapt
nici nu-mi păsa.
Mă mir foarte tare deoarece cred că
eu n-aș reuși să-mi păstrez calmul într-o astfel de situație.
M-aș gândi: vreți să faceți o gaură în capul meu? Mă scuzați,
o să mă doară?
Aveam atâtea medicamente în mine încât
nu mai gândeam limpede, nu-mi păsa, puteau să-mi facă orice.
M-au pus pe masă și când m-am trezit
aveam toate aceste tuburi în gât,
prin nas, printr-un tub mă hrăneau
și prin celălalt îndepărtau deșeurile din mine.
Deodată eram înconjurat de oameni,
de familie, sora din California și
verișorul, parcă au apărut din senin. Mă întrebam oare
ce caută aici. Cum de au ajuns așa de repede. Și habar
n-aveam ce se întâmplă, până am ajuns la reabilitare
cam o săptămână jumătate două săptămâni mai târziu.
Știai cât de grav era situația?
Habar n-aveam. Eram înconjurat de oameni
nu reușeam să pun laolaltă detaliile,
majoritatea timpului am dormit.
Trei nopți am petrecut aici, apoi m-au mutat la o altă
facilitate, și au început să mă trateze
să-mi miște membrele ca
să nu rămân paralizat.
După o săptămână jumătate m-au mutat
de acolo la etajul patru,
de la etajul șase, care era un centru de reabilitare.
Așteaptă! Îmi aduc aminte o altă parte a acestei povești
când preotul s-a rugat pentru tine.
S-a rugat deja?
Nu.
În ordine. Îmi cer scuze.
După cum îmi aduc bine aminte, toate bisericile
s-au rugat pentru Joe, cred că 25 ore zilnic.
S-a format un mare cerc care pentru s-a rugat pt. Joe. Mama a umblat
în aceste cercuri, și s-a rugat ore în șir.
Incredibil!
Incerdibil ce putere au rugăciunile.
Deci te aflai la reabilitare.
Eram la reabilitare, și când m-au
pus pe patul meu, aveam
hipersensibilitate, adică nervii
suprareacționau la orice fel de atingere.
Simțeam lovituri când mă atingea cineva.
Când mi se făcea un duș, când simțeam apa pe piele
parcă mă împungeau cu cuțite,
nimeni nu putea să mă atingă, așa de tare durea.
Era oribil în adevăratul sens al cuvântului,
duererea era de nedescris.
Pot să-mi imaginez cum te-ai simțit dacă o picătură de apă era la fel de
dureroasă ca și o înjunghiere. Ca și cum nervii tăi îți jucau o farsă.
Exact, și așa am ajuns la reabilitare care acum se afla la etajul patru
și am așteptat. Nimeni nu lucra weekendul acela.
Doctorul a venit la mine duminica
noapte și mi-a explicat că o să stau într-un scaun
cu rotile, și probabil niciodata n-o să mai pot să merg,
niciodată, și o să fiu norocos
dacă o să mai pot să-mi folosesc brațele.
La ce te-ai gândit?
Doctorul povestea de parcă nu era mare lucru,
cel puțin asta era impresia care ne-a lăsat-o.
Dacă cineva alerga prin spital
să aducă vești dinafară și să vândă baloane, cred că la fel
îmi povestea. Cam așa suna:"Mă scuzați o să fiți
într-un scaun cu rotile tot restul vieții"
Când stai acolo neajutorat și un tip îți vorbește,
orice fel de ajutor este binevenit,
era și normal, dacă îmi spunea că ai 10% șansă
să-mi revin, eram de acord să-mi asum riscul.
Așa este firea mea, să nu mă opresc.
Au vorbit și cu mama și i-au explicat că
ar fi timpul să se uite după un scaun cu rotile,
pe care să-l pot manevra cu gura,
și că multe schimbări trebuie aduse
în casa noastră. Mama era deja pregătită. În scurt timp
după weekendul acela am început terapia, mama a venit lângă mine
și mi-a spus, nu demult am devenit Adventiști,
am făcut câteva seminarii, ne-am botezat în
Biserica Adventistă, și mama...
Erați noi Adventiști?
Da.
Nu că ar avea relevanță de cât timp ești
creștin, mai ales într-un accident ca al tău, numai că pentru mine
era greu pentru că nu știam cât de multă
credință aveam ca și nou Creștin, eram uimit de acest fapt.
Mama m-a întrebat dacă îmi amintesc ceva,
dacă am auzit ceva când au ținut ritualul
de miruire. M-au uns cu ulei ca să mă vindec. Am răspuns nu.
Puțin parcă îmi aduceam aminte, dar nu mult
mama mi-a povestit despre ritual
și m-a întrebat dacă vreau să-i cheme pe Roger Dundon, preotul
mulțumită căruia am devenit adventiști,
celălalt preot pe nume Bob Mix,
și încă câțiva, tata, unchiul, preotul din biserica din
Neaple, Dan Hudson și încă o mulțime de oameni,
care să participe la acest ritual. Eu eram de acord cu orice,
numai să-mi revin,
așa că am zis, în ordine, să incepem.
Au venit oameni din toată țara?
Au sosit din Washington, Bridgeview Oregon,
au venit toți.
Toți erau acolo, în săptămâna următoare
cred că într-o zi de miercuri,
deja toată lumea se afla acolo,
într-o noapte au sosit, nu-mi amintesc exact când
deoarece eram destul de ocupat
și nu prea știam ce zi era.
Cam 35 de oameni erau acolo, pe care îi cunoșteam, au intrat
în camera unde stăteam, m-am simțit ca și la o mare petrecere.
Când s-a terminat ora vizitei toată lumea a plecat,
au stat la casa noastră la Neaple
Idaho. După ce toată lumea a plecat am rămas singur.
O mulțime de lucruri îmi treceau prin minte.
Eram deprimat pentru că nu puteam să plec acasă
cu ceilalți, ca să fiu cu restul familiei
și să ne simțim bine.
Mă întrebam dacă o să aibă vreun efect ritualul.
Eram frustrat, multe lucruri îmi treceau
prin cap. Ziua ce urma...
Au terminat cu rugăciunile?
Nu încă nu. Ziua ce urma.
Partea asta îmi place cel mai mult.
Ziua cealaltă a revenit toată lumea,
după masă toți erau acolo,
m-au pus într-un cărucior,
și m-au dus jos la etajul patru, unde
m-au dus într-un templu.
Erau acolo cam în jur de 68 de oameni nu-mi amintesc cum
de toată lumea a aflat, dar toți erau acolo, au intrat în cameră
cu noi, și s-au adunat lângă mine. Câțiva au așteptat afară,
au închis ușile, preotul Bob Mix
a început slujba.
Prima dată s-a rugat preotul, după aceea au format un cerc în jurul meu
și unul câte unul au început să-mi toarne ulei pe cap. Până
atunci n-am simțit nimic cu trupul,
și chiar în momementul în care au terminat cu rugăciunea, au zis amin,
am început să mă mișc și m-am ridicat.
Tata care era acolo, a început să plângă
și era gata să mă ducă afară de acolo
în brațe.
Când preotul Stan mi-a povestit
partea când s-a rugat pentru tine în spital și tu
te-ai ridicat, a plâns povestind partea asta.
Era așa de afectat de faptul că toată lumea de acolo
s-a rugat pt. tine și că te-a văzut ridicicându-te. După spusele
medicilor așa ceva era imposibil, nu-ți dădeau măcar
speranța că vreodată o să reușești, era ceva incredibil.
M-am ridicat, mi-am întins mâinile
aveam abilitatea
dar nu aveam puterea
să mă ridic complet din pat și m-am așezat înapoi, eram puțin dezamăgit.
Vroiam totul și vroiam acum, dar acest fapt necesita mult efort
din partea mea, eram conștient de asta.
Într-o zi când a venit medicul
i-am spus că o să merg!, mi-a răspuns: "Oh!"
I-am spus să mă ridice pentru că știu să merg.
Câteva zile mai târziu, după ce m-am obișnuit să stau în picioare,
am mers. Eram sigur că o să reușesc. Eram sigur.
Încetul cu încetul am reușit
să-mi mișc mâinile, să prind lucruri și să-mi mișc picioarele.
Totul revenea la normal
și când un astfel de lucru ți se întâmplă cum gândești despre
Dumnezeu, pentru mine era ca și...
Am zărit un vers din Biblie,
Te superi dacă îl citesc?
"Căci în nădejdea aceasta am fost mîntuiti. Dar o nădejde
care se vede, nu mai este nădejde:
pentru că ce se vede, se mai poate
nădăjdui" Roma 8:24.
Ai spus că știai că te-a ajutat rugăciunea
și că nu era o problemă legată de timp. Sunt uimit.
Prima dată când am auzit că te-ai ridicat,
faptul că toată lumea s-a rugat după cum ai spus,
toată lumea peste tot pt. tine s-a rugat,
până și în state diferite, când mi-au spus că Joe
cu familia o să vină la biserică să depună mărturie,
m-a cuprins o tristețe, am devenit un pic trist
deoarece lucrez în domeniul medical, sunt o infirmieră psiholoagă
dar tot în spitale lucrez. Mă gândeam cât de
incomod o să-ți fie, să apari în cârje,
și deodată ai apărut, și ai
început să mergi spre platformă
arătai așa de bine, erai așa de frumos,
totul era extraordinar.
Nici măcar nu șchiopătai,
am rămas cu gura căscată, era uimitor.
Când Dumnezeu vindecă, atunci vindecă bine.
Într-adevăr.
De fapt atunci eram foarte slab,
un an jumate a durat până când mi-am recăpătat puterea.
În timpul petrecut în spital am slăbit mai mult de 20 de kg,
am devenit foarte slab... eram mai bine făcut decât
ceilalți, așa erau toți bărbații din familia mea.
Eram atletic, bine făcut, mă și lăudat cu aceast lucru,
eram sigur pe mine
Nu vroiam să devin o epavă,
partea asta mi s-a părut cel mai greu de acceptat,
faptul că nu o să mai fiu capabil de lucrurile
pe care le făceam înainte. Să mă uit în oglindă
și să văd un slăbănog micuț, care era odată bine făcut.
Nu te cunoșteam dinainte,
dar îmi pari un tânăr chipeș, nu se vede nici
o urmă de accident, arăți foarte bine.
Ai ceva urme pe tine, cicatrici?
Am una pe gât, exact unde
m-au operat,
e de doi centimetri.
Asta e tot? De abia se vede ceva, uluitor.
Mai am una pe frunte, dar nu se vede,
pentru că este acoperită de păr.
Uluitor.
Mai mergi cu motocicleta?
Da.
Și mama ta știe?
Da.
Sunt o mamă și mă gândesc
ce poate să simtă mama ta. Să știi că suntem prietene,
o să o caut și
o să-i spun.
Toată lumea știe.
Într-adevăr, toată lumea știe. Câteodată mă gândesc
la tot cea ce este capabil Dumnezeu,
mintea noastră este prea limitată pentru a înțelege acest lucru,
credem că Dumnezeul nu o să facă nimic
și aud o întâmplare ca a ta.
Și rămân uimită. Să vă povestesc
despre bobul de muștar. Dacă ai credință
ca și bobul de muștar, poți să miști munți.
Într-adevăr. Și dacă mă gândesc mai serios
pun pariu că este adevărat.
Cu Dumnezeu toate lucrurile devin posibile, nimic nu este imposibil.
Joe este dovada vie.
Am o întrebare: după așa o experiență,
cum a evoluat relația ta cu Dumnezeu?
Sigur că după așa o întâmplare
relația a devenit mai strânsă.
Când evreii s-au abătut de la drum,
a venit Moise
și a despărțit Marea Roșie, s-au întâmplat
lucruri grandioase.
Nu că aș numi asta o relație perfectă,
dar cred în El, cred că m-a ajutat să mă vindec.
Știi cât de mult te iubește?
Absolut.
Ce lucruri uimitoare! Când aud despre astfel de miracole,
elicopterul să fie la locul potrivit
la momentul potrivit,
să primești injecția care
să oprească umflarea ca să nu devină și mai grav,
când te gândești la toate astea,
toate lucrurile care ți s-au întâmplat și s-a sfârșit
așa de uluitor. Parcă toate firele de păr
de pe capul tău sunt numărate,
și nu cad fără acordul lui Dumnezeu. Sunt copleșită
de faptul că
Dumnezeu este întotdeauna acolo și se uită la noi.
Este capabil să ne ajute în orice situație.
Mulțumim că ai împărtășit întâmplarea ta cu noi. Joe,
ceea ce vreau să spun spectatorilor, este că Dumnezeu este atotputernic.
Nimic nu este imposibil pt. El, nici chiar un gât fracturat.
Uimitor. Ne vedem săptămâna viitoare la "Cărările adolescenței".
Vă mulțumim că ați fost alături de noi, și dacă aveți să ne
impărtășiți miracole, să ne scrieți. La revedere!
- Untranslated subtitle -