FIATAL ÖSVÉNYKERESŐK
Sziasztok! Nem hiszitek el! Az előteremben voltam, amikor
hallottam, amint valaki a kemoterápiás kezelésről
beszélt, és hogy milyen nehézségek merülnek ebben a
rákos betegségben. Eszembe jútottál és mivel nem tudom,
hogy valójában mi is történt, amíg a történetet hallgattam,
eszembe ötlött, hogy kérjelek meg, hadd beszélj
róla, hogy mi is történt veled valójában.
Természetesen. 17 éves voltam és az utolsó évem kezdődött
a középiskolában és én csak a a szórakozásra gondoltam,
mivel egy könnyű év előtt álltam, könnyű óráim lesznek.
Az egyházam keretében szervezett kirándulásból tértem haza éppen,
mivel 8 éves korom óta keresztény nevelésben
részesültem, de mégsem volt élő kapcsolatom Jézussal.
Tehát egy mexikói kirándulásról tértem vissza, és nagyon
fáradtnak éreztem magam, ezért nagyon sokat ültem otthon,
ami nem volt rám jellemző, mivel olyan valaki voltam, aki napokig
el voltam útazva és néha hazaugrottam, hogy a szüleimet
tudósítsam arról, hogy éppen hol voltam, mit csináltam, de
most sokat voltam otthon és 16 órát aludtam egyfolytában,
az emeleten van egy kis zúg és amíg felmentem a lépcsőn,
elfáradtam és le kellett ülnöm, hogy megpihenjek, és foltok
jelentek meg mindenhol a testemen, ezért édesanyám azt
mondta, hogy orvoshoz kellene menjünk, hogy lássuk, minden
rendben van-e. Elmentünk és azt mondta, nem hiszi, hogy
valami baj lenne, de azért végezzünk el egy vérvizsgálatot,
a korházban és aztán meglátjuk, mi lesz. Tehát elmentünk,
és elvégeztük és másnap visszamentünk az eredményért,
és hazajöttünk.
Körülbelül 5 percre lakunk a korháztól,
én elaludtam a szüleim szobájában, amikor felébredtem,
láttam, hogy édesanyám ott áll mellettem, és könnyek
voltak a szemében és megéreztem, hogy valami baj van és ránéztem
és azt mondta, hogy fel kell kellnem,
mert korházba kell mennünk.
Ezért felhúztam a cipőim, és azt hittem, hogy autóba ülünk
és mindjárt ott vagyunk a korházban. De ő azt mondta,
hogy be kell csomagolnunk, mert három órás út áll előttünk,
mert egy Utah-i korházba megyünk, amely egy gyerekkorház.
Ekkor döbbentem rá, hogy valami baj lehet velem,
mert el kellett oda mennünk, és nem csupán a közelünkben levő
korházba kell mennünk, mert ebbe a korházba csak beútalással
fogadtak, nem lehetett csak úgy besétálni.
Édesanyámra néztem és rögtön ez jútott eszembe:
meg fogok halni?
Megkérdezted ezt tőle?
Igen, megkérdeztem: meg fogok halni?
Tudtam, hogy nem fog nemet mondani, csak, hogy megnyugodjak,
de tudtam, hogy el fog nekem mindent mondani, amit tud
de nem tudott választ adni.
Tehát nagyon meg voltam ijjedve, elkezdtem sírni, arra gondoltam,
hogy lehet, hogy meg fogok halni, édesapámért telefonált
a munkahelyre, hogy hazahívja és elmehessünk a korházba.
Aztán elmondta, hogy azt mondták, hogy vagy valamilyen
anémiám van, vagy leukémiás vagyok.
Tehát 3 órán keresztül útaztunk és elmentünk a Salt Lake-hez
a gondolataim akörül forogtak, hogy mi az életem
értelme. Ismertem Jézust és eszembe jútott, hogy a
Vasárnapi iskolák alkalmával beszéltünk arról, hogy az
életünknek van egy célja és azon gondolkodtam, hogy mi az én
életem célja, mit tettem eddig és rájöttem, hogy sok időt
hiábavalósággal töltöttem és most fel kell készülnöm a halálra.
És nem tudtam semmit tenni ellene. Tehát megérkeztünk
a korházba, és amint a korház ajtói megnyiltak, láttam azokat
a kisgyerekeket, akik kopaszok voltak
és magukkal vitték az orvosságokkal tele táskájukat.
Ebben voltak az orvosságaik.
Én azt gondoltam, hogy beteg vagyok, fáradt vagyok,
de én nem ilyen vagyok mint ők, nem vagyok ennyire beteg.
Tehát arra gondoltál, hogy a te helyzeted nem ennyire súlyos.
Igen, mert kopaszok voltak, én azt gondoltam, hogy fáradt
vagyok, lehet meg vagyok hülve, de nem is sejtettem, hogy ennél
sokkal súlyosabb a helyzetem. Tehát elvégeztek különböző
vizsgálatokat, és azt hiszem, másnap volt, amikor 4 legjobb
barátnőm meglátogatott a korházban, hogy velem legyenek
és a szüleim is ott voltak, és bejött az orvos,
magával hozta a diagnózist és elmondta, hogy ez az eredmény:
hogy leukémiás vagyok.
Amint ezt megmondta, megmutatott egy tervrajzot,
így hívják, amelyeken fel volt vázolva minden lehetséges
kezelés, amit alkalmazni lehet, és elmagyarázta mindegyiket,
hogy milyen lehetőségek közül lehet választani,
amelyet elvégezzenek rajtam.
Ó, milyen jó! Tehát nemcsak bejött, hogy bejelentse:
ezt fogjuk elvégezni, hanem lehetőséged volt választani?
Igen, azt hiszem legalább 8 féle lehetőség volt, és nem
a szüleimre nézett, hanem rám, amikor megkérdezte,
hogy mit akarok én tenni?
Én csak, miután megmondta, hogy leukémiás voltam, nem tudtam
odafigyelni, hanem csak arra gondoltam, hogy meg fogok halni,
nem is tudtam odafigyelni arra, amit mondott.
És arra gondoltam, hogy mi lesz velem és ő elkezdte magyarázni,
hogy ez ennyi százalékban hat,
a másiknak ennyi százalék a hatóereje, én tudtam, hogy
anya ezt fogja mondani: "Istenem, melyiket válasszuk?"
Mert édesanyám nagyon sokszor szokott imádkozni, mindenben
Istenhez fordul. Ezért mindig hozzá szoktam fordulni
útbaigazításért, mert tudom, hogy mindig Istentől vár választ
mindig vár az Istentől kapott válaszra.
Hadd kérdezzem meg, mindig, amikor ilyen helyzetben vagy,
mindig kikérded édesanyád véleményét,
még akkor is ha azt kérdezed meg hogy kimenőt kaphatsz
hétvégére?
Igen, úgy gondoltam, hogy a nagy döntésekben Isten
akaratát kell megtudnom, amikor valami komoly döntést
kell hozni. Más dolgokban én döntök saját magam a dolgaimban,
de tudtam, hogy ebben az esetben csak egyetlen helyes
válasz létezik. Ezért meg akartam tudni, hogy melyik ez
a helyes válasz. És nem tudtam, melyik ez. Tehát bemutatták
az egyik terápiás lehetőséget, amelyet két héttel
azelőtt fedeztek fel, mielőtt én befeküdtem.
Sokat kísérleteztek rajta,
és megkérdezték, ha ezt szeretném választani,
és meglátják, hogyan használ és milyen kezelést adnak utána
és ezt még senkin sem próbálták ki és én azt mondtam:
rendben, akkor ezt kihagyjuk, nem ezt választjuk.
A végén édesanyámra néztem, ő pedig ezt mondta:
szerintem ezt kellene választanunk.
Azt, amelyiket ki akartad hagyni?
Igen, tudtam, hogy édesanyám ezt a választ kapta Istentől.
Azt amelyiket még senki sem választotta.
Ő úgy érezte, hogy ez lesz jó. Édesapámra nézett,
édesapám pedig azt mondta: rendben, tegyük ezt.
Tehát elkezdtük ezt a kezelést és naponta háromszor kellett
valamilyen gyógyszereket kellett szednem és a gyógyszeres kezelés
alatt megfigyelés alatt tartottak, amikor megfigyelték a
vérsejtjeimet, hogy megfigyeljék milyen rendellenesség
van a sejtek formálódásában, és azt mondták, hogy amíg
megfigyelés alatt vagyok, hazamehetek és elkezdhetem az
utolsó évem első 2 hetét, és a lehető legtöbbet dolgozzam,
aztán jőjjek vissza a korházba, hogy elkezdjék az első
kemoterápiás kezelést.
És azt mondták, hogy csak abban az esetben, ha muszály, akkor
kell alávetnem magam a kezelésnek. Én azt gondoltam
hogy csak abban az esetben? És hulljon ki a hajam, mert
csak abban az esetben? Előszőr nem értettem, miről van szó,
de haza kellett menni, elkezdeni az iskolát, a 12-ik osztályt.
Nem tudom, hogy ti hogy vagytok ezzel, de arra gondolok, hogy
ha valaki azt mondta volna, hogy leukémiás vagyok és kemoterápiás
kezelésben kell részesülnöm, tudnék-e még iskolára
koncentrállni? Visszamenni és azt mondani, hogy jól vagy.
Más volt, mert amikor visszamentem az iskolába,
az első az volt, hogy szóltam a tanáraimnak, hogy a lehető
legtöbb dolgot adjanak nekem, mert vérrákos vagyok, leukémiás,
és, tudniillik, hogy olyan típusú ember voltam, aki szokott
viccelődni az ilyen dolgokkal, és a tanáraim azt gondolták,
hogy viccelek, de mondtam, hogy komolyan beszélek, és az emberek
elkomolyodtak. Tehát más volt, és itt voltam az iskolaév
elején, és el kellett mondanom mindezt, természetesen modern
felfogású iskolába jártam, ahol sok minden történni szokott,
de ez más volt. És csak egy pár hétre mentem vissza,
aztán vissza a korházba. Mielőtt a korházba mentem volna
vissza, a szobámban voltam. olyan környezetben nőttem fel,
ahol mindenért imádkoztunk, az ételért, Isten áldásáért minden
nap, és ott voltam a szobámban és azt hiszem ez volt az első
alkalom, amikor igazi beszélgetést folytattam
Istennel és azt mondtam, hogy nem tudom, ha meg fogok- e
halni, visszamegyek, kemoterápiás kezelést kapok,
hazajövök, lehet, hogy nem fog hatni, akármi megtörténhet
tehát ott ültem, és tudni akartam,
hogyha meg fogok- e halni.
Ó, mindjárt elsírom magam, annyira szomorúnak tűnik,
hihetetlen számomra.
És emlékszem, mintha hallottam volna Istent hozzám beszélni,
vagyis nem emlékszem, hogy hogyan, nem emberi hangon, de
hallottam a hangját, azt mondta nekem, hogy olvassam el Ézsaiást
minden nap egy fejezetet, és a végén meg fogok gyógyulni.
Ézsaiást?
Igen, még azt sem tudtam, hogy hol volt Ézsaiás a Bibliában,
Nem tudtam, hogy hány fejezet van benne, azt reméltem, hogy
kettő van, tehát kerestem egy Bibliát és megkaptam
a fiútestvérem régi Bibliáját, amelyet sohasem olvasott
és 66 fejezet volt és ettől a pillanattól kezdve olyan
lelki békém volt, amit nem lehet megmagyarázni, mintha teljesen
nem számít, hogy min kell keresztülmennem, minden rendben
lesz, mert el fog jönni a 66-ik nap is az életemben.
Ez olyan, mint amikor egy megválaszolatlan kérdésünk van,
ami miatt aggódunk, és egyik nap választ kapunk rá
és könnyebb így már odafigyelni rá és továbblépni,
Teljesen csak a 66-ik napra összpontosítottam és
visszamentem és elkezdtem a kemoterápiás kezelést és a
növérek csodálkozva mondták édesanyámnak, hogy nem értik,
hogyan tudok olyan nyugodt lenni, amikor felkelek, és a
legjobb barátom, Krisztina nagyon gyakran mellettem volt,
majdnem mindig, amíg én is ott voltam.
És viccelődtünk, mint amikor egyik alkalommal bejött a növér,
még meg volt a hajam, az első terápiás kezelésemkor még meg
volt a hajam, tehát bejött a növér, a barátnőm, Krisztina az
ágyamban volt, én a székben
ültem, amikor bejött a növér,
hogy levegye a véremet.
és megkérdezte, hogy melyikünk Karen, én meg rámutattam.
Nem, nem, nem én vagyok...
Sok olyan alkalom volt, amikor inkább nevettünk
a dolgokon, hogy elviselhetőbbek legyenek, mivel az én
családomban sokszor nevetünk.
Tudod, a Biblia azt mondja, hogy a nevetés a legjobb
gyógyszer, ha nehéz helyzetbe kerülünk, jobb ha nevetünk.
Az is eszembe jút ezzel kapcsolatban, hogy Isten azt
mondja, hogy mindenért hálát adjatok, minden helyzetben
dicsőítsük Őt. Ez néha lehetetlennek tűnik,
és gondolom, hogy ezzel egy célja volt Istennek,
úgy gondolom, hogy Ő tudja, hogy ennek gyógyító hatása van.
Igen, a második kemoterápiás kezelésem után, ugyanis kétszer
részesültem benne.
Megbetegedtél?
Igen. Az első alkalommal nem Jól éreztem magam, aztán
a második alkalommal tényleg rosszul éreztem magam.
Úgy éreztem magam, mint amikor hányinger kínoz.
A nap mind a 24 órájában így éreztem magam,
rossz volt a közérzetem.
Második alkalommal elhúllott a hajad?
Igen, másodszor elhúllott és minden reggel, amikor
felébredtem, kicsit meghúztam, hogy lássam, hogyha kihull,
és azt gondoltam: nem, még mindig a fejbőrhöz tapad és
viccet csináltam belőle.
Egyszer amikor otthon, Pocatello-ban voltunk,
az ottani korházban voltam és édesanyám hazalépett
valamiért, már nem emlékszem miért, édesapám munkában volt,
én ott üldögéltem és csak úgy jött ki tincsenként a hajam,
és két szemetes zacskót töltöttem meg hajjal
és akkor azt gondoltam, hogy kész, itt a vége mindennek,
Azt gondoltam, mi lehet még rosszabb annál, hogy elhulljon
a hajam, és kopasz legyek, és szomorú voltam, amikor
édesanyám belépett és látta, hogy mit teszek,
és tudtam, hogy rossz látvány ez számára, hogyan viseli ezt el,
és megkérdezte, ha rendben vagyok-e, én mondtam, hogy
igen, nem tudom megmagyarázni, tincsenként jött ki a hajam
és mégis jól éreztem magam. Teljesen jól éreztem magam.
Azon gondolkodom, hogy azért érezted jól magad, mert lelki
békéd volt? És tudtad, hogy Isten ura a helyzetnek?
Igen, azt hiszem.
Tudod, én, azt hiszem hiztiztem volna,
idegeimmel a padlón lettem volna és teljesen el lettem volna
kenődve, nem tudom, hogy mit kezdjek magammal,
és amikor ezt hallom, még rágondolni is borzasztó,
hogy tincsenkét jönnek ki a hajfűrtök, és egyszerre
szemeteszacskót töltesz meg.
Én megtapasztaltam az Istentől jövő nyugalmat, ami minden
értelmet felülmúl, mivel most sem értem, mert tudom, hogy
hogyan kellett volna reagálnom abban a helyzetben, hogy
a hajam nem a fejemen van, hanem a kezeimben.
de mintha nem is törődtem volna vele,
tehát folytattam a kemoterápiát és be is fejeztem,
miközben olvastam a Bibliát, esténként olvastam egy-egy
fejezetet és azért olvastam, mert kötelező volt,
és mindig, amikor belealudtam, és felébredtem és eszembe
jútott, hogy nem olvastam végig, ezért gyorsan végigszaladtam
rajta, és egyáltalán nem hallottam meg, hogy Isten szólt
hozzám, de azóta még elolvastam Ézsaiást és már az első
fejezetben már beszél nőkről, akik elhullatják a hajukat.
hihetetlen, hogy hogyan beszélt Isten hozzám a könyven
keresztül és én nem vettem észre. Nem hallottam meg
Isten szavát és...
Szeretem Istent, szeretem, amikor ilyen csodákat tesz.
Igen és a 66-ik nap arra a napra esett,
amikor a tervrajz szerint elérkeztek ahhoz a ponthoz,
amikor azt mondták, hogy elérkeztek egy bizonyos pontig,
aztán megnézik, hogy hogyan fejlődött a helyzetem, a 66-ik
nap pont erre a napra esett. Ezen a napon még elvégeztek egy
csontvelővizsgálatot, amely arra a napra volt betervezve, ebből
állapítják meg, hogy fennáll e még a betegség, és már
nem mutatta ki, és azt mondták, hogy még felügyelet alatt fognak
tartani, mielőtt hazaengednének. Ott ültem és azt mondtam:
Ó, Uram, mitévő legyek ezután? Befejeztem Ézsaiás könyvét,
most mit tegyek? És úgy éreztem, mintha azt mondta volna, hogy
folytassam Jeremiás könyvével, és arra voltam kiváncsi, hogy
még hány napig kell még várnom, annak fűggvényében, hogy hány
fejezet van Jeremiás könyvében, és azóta sem tudom, hogy hány
fejezet van Jeremiás könyvében,
mert az én Bibliámban, 17 fejezet volt, a többi fejezet
hiányzott belőle.
Innen tudtam meg, hogy még ennyi napot kell várnom,
amíg azt mondják, hogy hazamehetek. És azóta
semmi problémám sem volt.
Azóta nem volt semmilyen problémád? És időközben
voltál ellenörzésen?
Igen, az elején, majdnem minden második héten,
aztán félévenként, végül évente,
és már 5 éve ennek.
Csodálatosak Isten útjai!
Hihetetlen.
Tehát, mi volt Jeremiás, nem Jeremiás, hanem Ézsaiás
könyvével kapcsolatban, ami arra indított, hogy még egyszer
elolvasd?
Szerintem, az, hogy meg kellett értenem, Isten azt akarta
tudtomra adni, hogy nem azért voltam leukémiás, mert Isten
ezzel meg akart bűntetni, és azért adta a leukémiát,
hanem Isten azért engedte meg, hogy ez megtörténjék az
életemben, mert fel akarta hívni a figyelmemet, és ezt
a körülményt használta fel erre, mivel egyáltalán nem éltem eddig
Istennek, nem avattam Őt bele a döntéseimbe, az életembe,
és azt hiszem ezzel Isten fel akarta hívni magára
a figyelmemet. És ez meg is történt és hálás vagyok Neki,
hogy megengedte ezt megtapasztalnom.
Meg szeretném kérdezni, számomra érdekesen hangzik,
amikor azt mondják az emberek, hogy hálásak Istennek, mert
most teljesen megváltozott az életük, mióta Istenre figyelnek.
Beszélnél erről egy kicsit?
Igen, most missziós munkával foglalkozom, és tagja vagyok a
"Fiatalok a misszióért" szervezetnek,
És ha ezelőtt 4 évvel kérdeztél volna meg, hogy szeretnék-e
misszionárus lenni, ez lett volna az utolsó dolog, amire gondoltam
volna, és mégis mióta tagja vagyok ennek a szervezetnek,
az életem teljesen más értelmet nyert. Beútaztam a világot,
és sok emberrel találkoztam, és el tudtam mesélni az
embereknek, hogy mit tett Isten az életemmel, és mi lettem
volna enélkül, látni, hogy hogyan változnak meg emberi életek
azáltal, amit teszünk, amit Isten tesz általunk, minket
felhasználva. Egyszerűen más most az életem.
El tudom képzelni, hogy ha olyan helyzetben lettem volna,
amelyből úgy éreztem volna, hogy nincs kiút és soha nem
fogok megmenekülni belőle, de mivel te benne voltál egy
ilyen helyzetben és megtapasztaltad, hogy Isten
válaszol minden imára, és minden helyzetben velünk van, hihetőnek
tűnik mivel személyes tapasztalat, te megtapasztaltad.
Isten ereje által élsz és meggyógyultál.
És csodálatos látni, amint az emberek arca megváltozik, mikor
valaki rákos vagy olyan helyzetben van, amikor reményre
van szűksége, és arra, hogy valamibe
megkapaszkodjon, és elmondod a saját tapasztalatod, amin te is
keresztülmentél és ebből reményt meríthetnek, és olyan jó érzés
valakinek ilyen reményt nyújtani.
Van egy kedvenc bibliai ígehelyem, nem tudom, ha
olvastad, a Jelenések 11:12, vagy a 12:11,
ahol arról beszél hogy "tudni fogják a Jézusba vetett hitük
és a bizonyságtételük által," Olvastad ezt?
Amikor első alkalommal elolvastam, arra gondoltam, hogy
a bizonyságtételeink, mint ahogy olvashatok ezer csodáról
a Bibliában, és még sincsenek annyira hatással rám, mint
amikor valaki azt mondja nekem, hogy ez 4 évvel ezelőtt történt
velem, kihullt a hajam, és megértettem ebben Isten
akaratát, és mindezt megtapasztaltam, és számomra
valóságosabbnak tűnik, amikor azt mondod, hogy ismered Istent,
mert mindezt megtapasztaltad, és nemcsak olvastad.
Csodálatos! Csodálatos!
Úgy hallottam, hogy a kemoterápiás kezelés
egyfajta méreg, így van?
Megbetegítenek, hogy meg tudjanak gyógyítani. Fura.
Igen, olyan mint, vagyis elpusztítja a jót a rosszal
egyűtt, az egész szervezetedben és amint ők mondják, elpusztítja
a gyorsan növekedő sejteket
ezért hull ki a haj is, mert az egy gyorsan növekedő sejt,
és mindent ki kellett pusztítani.
Fájt, amikor kihúztad a hajad, vagy csak egyszerűen kihullt?
Olyan volt, mint, hogyan is tudnám megmagyarázni?
Néhány alkalommal megfestettem a hajam és emlékszem, hogy
hogy ettől sok hajszálam elpusztult és tusolás közben
kihulltak az elhalt hajszálak és arra gondoltam, jó lenne
lenyírni, mert nem voltak élő hajszálak,
És fura volt látni, hogy egyszer a fejemen voltak,
utána a kezemben.
Serintem azért nem fájt, mert azok elhalt hajszálak voltak.
Érdekes vagy: "néhányszor megfestettem a hajam",
Mi? Tényleg? Ez már magában is lehet egy történet.
De tudom, hogy ez semmi, nem is lehetne összehasonlítani
a leukémiával.
Számomra elég ijjesztőnek, drámainak tűnik, hogy lássam,
hogyan hull ki a hajam.
Néha az ember letört, hiábavalónak érzi magát,
volt ilyen érzésetek?
Igen, most, hogy felhoztad, el szeretném mondani, hogy
amint velem megtörtént, vayis édesanyám meg szokott
kérni reggelenként, hogy menjek és mézzem meg a
postaládát, én pedig mondtam, hogy anya, még nem túsoltam le,
nem sminkeltem ki magam, de ezen a reggelen beteg voltam, tudtam,
hogy valami nincs rendben nálam,
Akkor még nem tudtad, így szokott lenni.
És sokat aggódtam amiatt, hogy mit fognak gondolni az
emberek rólam, és amikor lejárt a 66 nap,
még nem telt le az iskolai év.
És szorongtam attól a gondolattól, hogy mit fognak
mondani az iskolatársaim,
hogyan fognak a barátaim viszonyulni hozzám? És...
Mivel kopaszon mentél vissza az iskolába?
Nem viseltél parókát, amikor visszamentél az iskolába?
Féltem parókát viselni, mert arra gondoltam,
hogy valaki viccelni fog és lelöki a parókát a fejemről
és nem tudnám elviselni ezt a nevetséges helyzetet.
Ezért kalapokat viseltem, de az emberek csodálatosak
voltak, természetesen viselkedtek velem szemben és
ugyanúgy viszonyultak hozzám, mint azelőtt, mert nem akartam,
hogy különleges bánásmódban részesítsenek, vagy
elővigyázatosak legyenek velem szemben, és...
Igazi barátaid voltak.
Igen, nagyon meg voltam hatódva, mivel tudtam, hogy a barátaim
igazi barátok és ez csodálatos érzés.
Ez érdekes, és fontos beszélni róla,
mert mindig kínosnak éreztem, nem tudtam mit mondjak annak,
aki egy nehéz periódusban van, mondjak- e valamit neki,
vagy egyszerűen úgy tegyek, mintha semmi sem történt volna.
Ha például a barátod lennék, ezt mondanám: rák? Nem hiszem
el, hogy rákos vagy. Vagy egyáltalán nem említeném meg.
Szerintem az a jó, ha természetesen viselkedsz,
és ha vannak kérdéseid, kérdezd meg. Értékeltem a barátaim
természetes viselkedését, hogy megkérdezték, hogy érzem magam
és zavar, ha beszélnek erről a jelenlétemben. Szerintem az a
fontos, ha valaki természetesen viselkedik, ez a legjobb
és ha nem akarnak másnak mutatkozni.
Mert néha rádjön a sírás, mert a barátjuk vagy,
és kifejezésre júttatják, hogy meg vannak ijjedve.
Igen, tudom, a fiútestvéremnek nehezére esett a korházban
látni, amikor néhányszór meglátogatott és az édesanyám
mondta, hogy azért nem jön gyakran, mert nem szeret így
látni, a korházban, és én megértettem.
Megértettem, hogy nem lehet ott velem mindennap.
Mert nehéz volt számára ez a látvány, és...
Mert a testvérednek fontos vagy.
Amikor előszőr elkezdted a missziós munkát,
hogyan tetszett, amikor belefogtál?
Azzal a szándékkal mentem, hogy többet szeretnék megtudni
Istenről, hogy nem fogok visszajönni, nem fogok Róla
beszélni a barátaimnak. Nem leszek fanatikus keresztény,
És elmentem és Isten teljesen megváltoztatta az életem,
egy új értelmet kapott, hogy ezentúl nem magamért
élek, nem az lesz a fontos, amit én akarok, mert egy cél
volt előttem, és volt egy célja annak, amiért élek,
amiért kaptam egy második esélyt, ezért elkezdtem
gondolkodni, hogy hogyan használjam ki a rendelkezésemre
adott időt. A második tanfolyam után, amit elvégeztem,
mivel különböző felkészítő tanfolyamok vannak, teljesen
elhatároztam: Istenem, Neked köszönhetem, hogy élek,
mit akarsz, hogy kezdjek az életemmel?
És folyamatosan Istenhez fordultam, és ezt kérdeztem
Tőle, és mindig valami új dolgot helyezett előmbe, és amikor
a hónap végéhez értem, és ezt elvégeztem, újra Hozzá
fordultam, hogy most mit kell tennem. És Isten mindig ad
valami újat mindig megbízott valami újjal,
Úgy gondolom, és mondd meg, ha így van ez a te esetedben is,
de amikor elkezdtem missziós munkával foglalkozni, és
és eleget tenni mindennap az Istentől kapott feladatoknak,
annyira izgalmassá vált az életem, mivel mindig úgy
érzem, hogy nem tudom, hogy mi fog holnap történni, de tudom,
hogy jó lesz, és tudom, hogy csodálatos lesz,
tudom, hogy csodákat fogok látni, és ezt tudva,
tudom, hogy ezt sohasem tapasztaltam volna meg,
ha nem döntöttem volna úgy és nem mondtam volna Istennek:
Engedd, Uram, hogy tegyek Érted valamit, hadd lássam a
Te hatalmadat, hogy mit cselekszel.
Igen, azt gondolom, hogy minden választással, amit Istenért
teszek, mindig, amikor azt választom, hogy Neki
engdelmeskedem, és azt teszem, amit mond, szebb lesz az élet,
természetesen vannak nehézségek, mint például, amikor Indiában
élte 6 hónapig, és ez nehéz volt, de visszatekintve,
tudom, hgy megérte, mert tudom, hogy mennyit fejlődtem,
mert tudom, hogy hogyan gondolkoztam azelőtt és most,
vagyis soha nem rossz döntés Isten mellett dönteni, és Neki
engedelmeskedni.
Köszönöm, hogy megosztottad velünk a történetedet, egy
csodálatos történet: arra gondolok, hogy Isten azt mondja,
hogy legyen akármi én szeretlek téged és nem hagylak el, és azt
akarom, hogy kapcsolatod legyen velem, és Isten átformálja
az életünket, mindegy, hogy milyen életünk volt. A missziós
munkával kapcsolatban pedig, tetszik, hogy felhoztad a témát,
mert úgy gondolom, vagyis éppen a múlt évben vettem részt
egy missziós kiránduláson Los Angelesben, és 125 fiatalt
vittünk magunkkal, a mentőmisszióra,
és a misszióállomáson, amikor körbenéztem, láttam, hogy
az emberek mennyire felélénkülnek és különböző
emberekkel dolgoztak, a szállón, a segítőközpontban,
az étteremben, amikor ételeket csomagoltunk,
és ha bármi áron is, akárhogyan is tekintjük, a másokért való
szolgálat csodálatos, és hálás vagyok azért, amit Isten tesz,
amit értünk tesz Isten. Köszönöm, hogy néztétek
a "Fiatal ösvénykeresők" műsort
és ne feledjétek, amikor egy olyan helyzetben vagytok,
amelyet nehéz megérteni, nem értitek, hogy mi miért történik,
és ha egyáltalán kikerültök-e belőle, vagy soha sem fordul
jobbra, ne feledjétek, hogy Isten hall titeket
Ő minden helyzetnek ura, Ő törődik az életetekkel,
akkor köszönjétek meg Neki a szabadítást és mondjátok
el valakinek, akinek szűksége van ezt hallani, hogy reményt
merítsen ebből, osszátok meg vele ezt a tapasztalatokat. Köszönöm,
hogy néztétek a "Fiatal Ösvénykeresők" műsort.