- Hogy vagytok? - Jól.
Arról beszélgetünk, hogy mindenkinek különböző háttere van,
mindannyian különböző helyről jöttünk.
Számomra megdöbbentő, amikor körülnézek,
és arra gondolok, hogy ezek az emberek hol voltak a múltban,
és hol vannak most.
Még jómagam is, aki az utcán éltem, és
most a tizenévesekkel és a fiatalokkal foglalkozom.
Aztán rád nézek, Lenny, és ettől elakad a szavam, mert
tudok egy keveset a hátteredről,
.... Elakad a szavam...
Ismerem valamelyest a hátteredet...
Most tudom, hogy keresztény egyetemre jársz,
énekelsz a kórusban. Azt akartam mondani,
hogy van egy szép sportautód, de az összetört,
ezért ezt nem firtatom. Ezeket tudom rólad, de
azt is tudom, hogy szereted Istent,
de tudom, hogy ez nem volt mindig így.
Carol, te nem tudsz semmit Lenny hátteréről, ugye?
El tudnád mondani nekik, hogyan találkoztunk, és honnan jöttél?
Akkor találkoztam először Cheri-vel, amikor elmentem a Hope TV-hez,
és akkor benne voltam egy projektben,
ami egy gyógykezelés volt, ahova elküldtek,
mert szörnyű életet éltem.
Kábítószert fogyasztottam, miután betöltöttem a 15-öt, mert
a szüleim elváltak, és anya soha nem volt otthon.
Mindig üzleti tárgyalása volt itt vagy ott,
mert az egyetemen dolgozott,
tehát soha nem volt otthon. Amikor 15 éves voltam, eldöntöttem,
hogy a magam módján fogom élni az életem. És ez abból állt,
hogy drogokat fogyasztottam, belekeveredtem egy baráti társaságba,
és azt tettem, amit ők.
Tehát elkezdtem drogozni.
Azelőtt egy futballcsapat és egy kosárlabdacsapat
kapitánya voltam a 8. osztályban.
Tehát az életem teljesen felfordult.
El tudnád-e mondani, hogy ez egy lassú dolog volt?
Mert arra gondolok: Hogyan történik ez meg?
Lassú folyamat volt? - Igen, lassú folyamat volt.
Spanyol családban nőttem fel,
egy ilyen környezetben, ez mindennapi dolog.
Még nagyon fiatal voltam, amikor kezdtem megfigyelni, mik azok a drogok.
Az csak természetes volt, ha olyan gyermekeket láttunk az utcán, akik drogot fogyasztottak,
vagy drogot adtak el vagy vettek. Ez természetes dolog volt.
- Hol nőttél fel?
Toppenish-ben, Washington-ban, és természetes volt ilyen
dolgokat látni. Mivel ilyen nagy családban nőttem fel,
sokan tiszteltek. Az emberek tisztelték a családomat,
mert ez egy nagy, ismert spanyol család volt,
és sok üzleti ügyük volt.
Tiszteletet kaptál a spanyol és más származású emberektől.
Tudod... a családod ott él, ezért tisztelnek.
Engem mindenki tisztelt.
Tudtam honnan lehet drogot szerezni, és tudtam honnan lehet nagy mennyiségű drogot
szerezni. 15 évesen tudtam drogot szerezni
a nagy városi emberektől.
Fél áron hozzájutottam, és sokkal
drágábban adtam el. 15 éves voltam,
aki heti 2000 dollárral járt,
volt pager-em, mobiltelefonom. Mindenem megvolt. Azt gondoltam, mindenem megvan.
Mit mondtak a szüleid, amikor látták a 2000 dollárt, vagy a mobiltelefont,
vagy a pager-t?
Eldugtam őket, mindenemet jól elrejtettem.
Egyszer édesanyám az ágyam betétjében megtalálta
a pénzemet. 900 dollár volt. Ezt az összeget
találta ott. - Töltök limonádét, anya!
Igen, így volt. Azt mondtam neki, hogy dolgoztam.
Büszkén mutattam a barátaimnak, mennyi pénzem van.
Megmutattam a lánytestvéreiknek is, és ők erre:
"Lenny, mennyid van?"
"Azt hiszem, több mint nektek."
Előszedtem a pénzemet,
és azt mondtam: "Nézd, egyszer elmehetnénk valahova."
Tehát elvittem a lányokat, és megvettem nekik mindent.
Ilyen életem volt 15 évesen. Otthoni
iskolában kellett járnom, mert az általános iskolában nem
fogadtak többé.
- Kidobtak? - Igen.
Túl sok bajt okoztam, és ők nem akartak ilyen problémákat.
Abban az iskolában volt családom, akiknek adtam drogot,
és ők továbbadták annak, akinek szüksége volt rá.
De legfőképp a felnőttekre összpontosítottam.
Nem bajlódtam gyerekekkel, mert az kis üzlet volt.
Nem akartam 20 dollárt egy gyerektől, vagy ilyesmit.
300 dollárt akartam, vagy akár ezret is.
Nem bajlódtam a kis dolgokkal.
Tudod, ahogy most beszélsz, és tudom, hogy keresztény vagy,
el sem tudom képzelni.
Te voltál az,
akiről beszélsz? Keményebb voltál?
Legfőképp önmagamra összpontosítottam. Csak önmagammal voltam kapcsolatban.
Valójában csendes voltam. Csak járkáltam erre-arra, és ezt tettem,
de az emberek tudták, tudod, hogy megélek belőle.
Alapvetően tiszteltek, felnéztek rám,
volt egy szerepem, amelyet játszanom kellett.
Néha kissé kemény voltam, csak hogy jól menjen
az üzlet. Máskor pedig barátságos és kedves voltam.
Mindig is kedves voltam.
Egy elbűvölő teremtés voltam, tudod... Tudtam beszélni az emberekkel...
Mindig volt olyan idő életemben, amikor a családom azt mondta:
"Olyan lesz, mint...", mert nem volt édesapa az életemben,
ezért a férfiak a családomban azt mondták: "Olyan lesz, mint én,
meg fog gazdagodni, törtető alak."
Ezért ez volt az agyamban. Igen, törtető vagyok.
Ezt fogom tenni, azt fogom tenni. Így fogom tenni...
Aztán a fő fókusz a következő lett: rámenős, törető.
A következőre összpontosítottam. Több pénzt keressek, mint bárki más,
fiatalon. Ez tetszett az egészben.
De üres voltam. Ez volt a napi rutinom.
Ez volt az életem. E nélkül nem tudom, mit tettem volna.
Nem volt semmi energiám, hogy mást csináljak,
csak hogy éljem az életet és férfi legyek.
Volt pénzem és így éltem. De ez nem volt nekem való.
Mi történt?
Hírtelen: "Ez túl sok pénz, többet nem
akarok."
Kaptam úgynevezett "front"-ot a haverjaimtól,
és ez egy nagy "front" volt, mint néhány ezer dollár,
és ezt meg kellett kapnom...
10 évig éltem az utcán, tehát tudom, mi egy "front".
De sokan vannak, akik nem tudják, mi az.
- Én nem tudom, mi az. - A "front" a következő: odamész egy személyhez
pénz nélkül,
és azt mondod, hogy nincs pénzed. Azt mondod: "Ezt add ide, és én majd fizetek,
amikor eladom."
Tehát szereztem egy "frontot" néhány ezer dollárra.
Minden jól ment. Szükségem volt erre a srácra, ő tisztelt engem,
és én tiszteltem őt. A nyereségen megosztozunk.
Azt tettem, hogy valamennyit eladtam belőle, de azután
mikor sok pénzem lett, és sok drogom, elmentem szórakozni.
Állandóan buliztam.
- Hmmm. Ez nem tetszett nekik. - Igen, nem tetszett nekik.
Nem gondolkoztam. Teljesen belemerültem a szórakozásba,
azért amikor oda akartam adni a pénzt, nem volt elég neki, csak nekem.
Egy nap felhívott és azt mondta: "Add ide a pénzem". Én azt mondtam: "Nem."
Ő azt felelte: "Ha legközelebb találkozunk, megölünk."
Én erre: Jó, rendben van. - Hittél neki?
Igen, hittem neki. Aki ilyen dolgokkal foglalkozik, az
képes rá. Kemény voltam és azt mondtam, nem bánom, ha megöl.
De aztán komollyá vált, mert felhívták anyámat
és azt mondták neki: "Ha legközelebb látjuk a fiát, megöljük."
Ezért elszöktem, de tulajdonképpen nem is szöktem el,
csak elmentem, mert senki nem tudott irányítani
csak én magamat.
Nem tudták megmondani, mit tegyek.
Féltek attól, hogy mit tudnák megtenni.
De erre nem voltam büszke. Tudtam belül, hogy
valami hiányzik.
Ez hétfőn volt, és minden összeomlott.
Ez alatt az idő alatt anya szerzett nekem valamit,
hogy elmenjek a P.A.T.C.H. projektre, de megmondtam neki, hogy soha nem megyek el.
Joe-nak balesete lett, de már felépült,
és a szüleinek el kellett költözniük. Joe apja odajött hozzám,
és azt mondta: "Szükségünk van rád, fiam, szükségünk van a segítségedre, mert Joe
többé nem emelhet pár kilónál többet." Azt mondtam, hogy vissza fogok jönni,
amikor rendeződik a helyzetem,
amikor visszatérek a régi kerékvágásba, mindenkit kifizetek...
Tehát elmentünk Joe-ékoz, és nem volt nálam semmi drog.
Péntek este összepakoltunk, anya betett
az autóba. Megkérdeztem, hova megyünk.
"Valamit el kell mondanunk. Elmész a P.A.T.C.H.-ra."
Azt mondtam neki: "Becsaptál, elhoztál Idaho-ba, hogy ne mehessek
vissza oda, ahol lennem kellene." Azon a napon három hívást kapott:
a próbaidős tiszttől, egyet Joe édesanyjától, és egyet
a nagybátyámtól, aki nagyon jól ismerte ezeket az embereket. Azt mondta: "Vidd
ki Lenny-t a városból, mert pénteken eljönnek hozzá."
Tehát anya kivitt onnan, és gondolom, eljöttek, de
mi már nem voltunk ott. Hálás vagyok, hogy még életben vagyok.
- Mint édesanya, én is ezt tettem volna: nem ölhetik meg a fiamat...
El tudom képzelni, édesanyád mennyire kiborult.
"Mit tegyek, hogyan kezeljem ezt, hogy vigyázzak rá most,
amikor nem is akarja, hogy vigyázzak rá, de
szeretem őt." - Azt mondtam neki: Anya,
nem megyek a P.A.T.C.H.-ra, nagyon sok elintéznivalóm van.
Szemembe nézett és azt mondta: "De elmész". Amikor egy édesanya
így a szemedbe néz, és azt mondja: "El fogsz menni", akkor, mint a kiskutya,
behúzod a farkad.
Az autóba ültem,nem kérdeztem semmit, és megérkeztünk oda.
Mi az a P.A.T.C.H. pontosan?
Ez a problémás gyermekek szervezett támogatása.
Tom Stanford az egyik vezetője ennek.
Beszélt az édesanyámmal,
és elmondta neki, hogy fel tud venni engem.
Ez olyan, mint egy kórház?
Nem. Olyan, mint egy otthon, egy otthon távol az otthontól.
Amikor megérkeztem oda, azt mondtam magamnak, hogy én már láttam ezt a
helyet ezelőtt, de nem ismertem fel, mert kábítószer volt
a testemben, és láttam már ezt a helyet egy brosúrán...
Egy folyó szeli át. Csodálatos hely!
De akkor el volt ködösítve az elmém, mert
haragudtam, hogy ott vagyok. Először is nem akartam ott lenni.
Egy verekedésben egy gyerek felhasította az arcomat egy bottal,
mert meglöktem, és ő az arcomba vágott.
Itt egy műtéttel helyrehozták az arcomat.
Azt mondtam: "Ez a hely nem nekem való, anya nem tudja, mit
tesz." Azon az éjszakán a karbantartási igazgatót elküldték
hozzám, hogy ébresszen fel, mert elmegyünk.
Én visszautasítottam, ezért belecsavart egy pokrócba
és bedobott egy teherautóba.
Hajnali 3 óra volt.
Azt mondta, hogy takarjam be magam a pokróccal.
Ez elég különös volt.
Mit csinálnak? Mi ez az egész?
Valaki mást is betettek, és a Sawtooth nemzeti
parkban ébredtünk fel,
a Sawtooth hegyekben.
Azt mondta: "Fiúk, öltözzetek fel, mert túrázni megyünk."
Azt mondtam, ha visszamegyünk, összepakolok, és elhagyom azt a helyet.
Azt mondta, hogy a legkeményebb dolog, amit el lehet találni egy fa.
Eltalálod azt a fát, és ő nem fogja bánni,
mert teljesen tönkretettük a hálószobát, ahol laktunk.
Tehát felmentünk a hegyekbe. Utáltam.
Városi gyerek voltam. Azt mondtam neki, hogy ki akarok jutni innen,
el fogok szökni. És ő csak ennyit mondott:
"Mit gondolsz, melyik irányba van a P.A.T.C.H.? Melyik irályban
van az otthonod?" Az egyik irányba mutattam, erre ő elkezdett nevetni.
Tehát rászedtek.
Azt mondtam: "Elindulok ebbe az irányba." Ő erre azt válaszolta: "Jó szórakozást!"
Tudod, ez egy valós tapasztalat volt, mert
azt hittem, hogy csak egy hétig leszünk ott, de
31 napig voltunk.
Aztán elkezdtük a 12 lépéses programot,
és attól a naptól a régi Lenny még mindig abba
az irányba keresi a P.A.T.C.H.-ot.
Visszavonultam és jobban lettem,
lemondtam a drogokról teljesen.
Elkezdtem arra koncentrálni, hogy mit akarok az életemtől.
Ott fenn a hegyekben, távol mindentől, ez volt
a legjobb hely nekem. Nem volt szórakozási lehetőség, nem volt telefon,
nem volt kísértés. A hegyekben voltam,
és nem volt más, mit tennem, mint
elmenni egy jeges tóhoz, meg ilyesmik.
Több ezer kérdésem volt. Feltette-e más valaki azt a kérdést...
Olyan dolgokra gondolok, mint:
Hogyan találtátok meg Istent és hogyan mentetek vissza Istenhez?
Visszamehetsz-e valaha? Az emberek még mindig keresnek?
Azt hiszem, igen. Nem ismernek meg, de
egy nap valaki rájön.
Ha visszamentem volna, most már a temetőben lennék.
Tudod, nincs más út. Soha nem mehetek vissza.
Fogalmuk sincs, hol vagyok most.
Nehéz kimondani, de még mindig rejtőzködöm.
Ez igaz.
Beszéltél a pénzről, és arról, hogyan szórakoztál
15 évesen.
Én keresztény családban nőttem fel, és mindig arra gondoltam,
hogy egy ilyen helyzet szórakoztató lehet.
- Izgalmas. - Igen.
Uhm... Az is, legalábbis akkor azt gondolod.
Ha van 2000 dollár a zsebedben, ez egy nagy dolog.
Ha vannak választási lehetőségeid... Sokszor kívántam azt,
bárcsak a szüleim ne lennének ott, hogy azt tehessem, amit akarok,
de amikor hallom, amit mondasz, ez megváltoztatja
a véleményem.
Igen, nehéz elmondani az embereknek, hogy sok pénzem volt,
de a pénz nem minden. Az élet nem jelentett
semmit, amíg el nem mentem a P.A.T.C.H.-ra, és meg nem változtam.
Őszinte voltam magamhoz mindenben,
mert egy program meg tud változtatni kívülről,
elmondhatod: "Megváltoztam",
de csak Isten segíthet, hogy belülről is megváltozz, és jobb legyél,
és ez az, ami valójában megváltoztat.
"Nem tudod, miről beszélsz, de ez az
élet nem nekem való."
Én ezt az életet éltem, és tudom, milyen.
Tudom, mit jelent, ha nincs otthonod.
Ezt nehéz kimondani, amikor a családod, a szeretteid otthon vannak.
Még a kutya is. Hiányzik a kutyám! Egyszer hazamentem, hogy megnézzem
a kutyámat, mert azt álmodtam, hogy megölték.
Ez hiányzott nekem. Egy családot akartam.
Valaki más családját akartam, mert ők nem akartak engem,
mert soha nem voltak otthon. De ez nem az ő hibájuk volt.
Azért dolgoztak, hogy élhessek, legyen ruha
rajtam, legyen ennivaló az asztalon. De ezt nem értettem meg.
Boldog vagyok, hogy megfordulhatok, és azt mondhatom: "Ez volt akkor
az életem, de most már nem ez."
Fiatalokkal foglalkozom,
és boldog vagyok, hogy átmentem, amin átmentem,
mert lépéskő volt számomra azt mondani: "Nem akarok
ilyen lenni, mert sikeres
is lehetek, és ehhez nem kell drogot árulnom.
Segíthetek valakinek azzal, hogy elmondom, min mentem keresztül
az életben, hogy ezzel másokat is arra buzdítsak, hogy forduljanak meg",
és azt hiszem, volt reményem.
Tudjátok, ami igazán érdekes volt az, hogy nemrég láttalak
beszélni az egyik tábori összejövetelen, és egy csoport
fiatalnak beszéltél,
és én néztelek, amint felolvastad a kedvenc
igédet. Azt gondoltam: "Milyen nagy különbség van a P.A.T.C.H. projekttől
addig, hogy itt ülsz egy 10-11 éves gyerekekből álló csoport előtt
és Istenről beszélsz.
Melyik igét olvastad fel?
Jeremiás 29: 11-13.
Emlékszel rá?
Igen. Isten azt mondja népének: "Terveim vannak veletek,
Én teremtettelek, terveim vannak, hogy boldoguljatok."
Neki tervei vannak velem, hogy boldoguljak. "És ott leszek,
amikor teljes szívetekből kerestek Engem."
Nem akarja csak a felét, hanem mindent akar.
Ezzel problémáim voltak, mert hasznot akartam.
Kezdtem alkudozni Istennel.
De Isten nem így működik.
Ő az egyedüli Isten és nem mondhatjuk: "Adok egy részt,
de a többit megtartom". Ő mindent akar, és visszaadja
azt, megsokszorozza úgy, ahogy azt az elménk
el sem tudja képzelni.
Tudnál erről többet is mondani? Azt gondoljuk, hogy Ő visszaadja,
vagy hogy az a feladatunk, hogy Istennek adjuk. De a tény az, hogy Ő
hihetetlenné teszi életünket. Tudom, hogy a te életed is hihetetlen.
- Igen. Akkor még nem gondoltam, hogy az élet ilyen is lehet.
Kis küzdelmembe került, hogy mindent átadjak Istennek, az oltalmamat.
Sok dologban nem érezzük biztonságban magunkat, mint például megbízni az emberekben,
mert üres vagy, mindent újraépítesz.
Isten lassan kezdte megadni nekem mindezeket a dolgokat, és új
ajtókat nyitott meg, és azt mondta: "Lenny, terveim vannak veled.
Te még nem ismered ezeket a terveket,
de szemeid legyenek nyitva ezekre a tervekre és ha nem is orvos leszel, Lenny,
de valaki, akit ismerni fognak az emberek.
Orvos akartál lenni, ugye?
Igen, de ha Istennek nem ez a terve, akkor rendben van.
Megértem. Csak lenni akarok valahol, ahol boldog vagyok és
másokat is boldoggá teszek. Csak erre törekszem.
Ez kissé Carol-ra emlékeztet, aki ugyancsak lelkészi szolgálatot
végez. Jó érzéked van ahhoz, hogy visszaadd Istennek.
Ő táplált és gyógyított azáltal, hogy kinyújtotta kezét, és visszaadta.
Amikor kisfiú voltam, édesanyám mindig azt mondta nekem: "Én
vagyok az anyád! De Isten adott téged nekem.
Különleges vagy. Egy herceg vagy.
Rá kellett jönnöd erre, Lenny. Te különleges vagy Isten számára.
Segíteni fogsz Neki, segíteni fogsz másoknak."
Ő nem tud élőszóban segíteni,
de eljöhet és világíthat rajtad keresztül.
Engedd, hogy elérjen másokat rajtad keresztül.
Ő cselekedhet rajtad keresztül amíg ezt akarod,
és szívedet és elmédet megnyitod Előtte.
Valóban hiszed ezt?
Igen. És megteszem most.
Azért kérdeztem, mert én is hiszem ezt teljes
szívemből. De azt hiszem, a legszebb érzés látni Istent ahogy
felhasznál téged és valaki ezáltal megváltozik,
és te azt gondolod: "Ő felhasználhat engem!"
Tudod, az az érzés, hogy Isten felhasznál, csodálatos.
Szeretek a fiatalokkal dolgozni. Hamarosan
egy keresztény rádióállomásnál fogok dolgozni.
- És mit fogsz ott csinálni?
- DJ leszek.
- Ez ugyanaz, ahol te dolgozol?
- Igen, együtt fogunk dolgozni.
- Igen, és nagyon jó lesz.
Hallgatom az adásodat, és amikor bekapcsolom
a rádiómat és meghallom a hangodat, azt mondom: "Őt ismerem!"
Ez nagyszerű dolog. - Igen, a dolgok jól mennek.
Akkor hát mindenkit fogok ott ismerni.
Igen, ismerni fogod az egész csapatot.
Igen, az élet valóban szép.
Egy kórusban énekelsz. Beszélnél erről? Most jöttél vissza
Palm Springs-ből. - Van egy kórusunk a Jamsai egyetemen,
amelyik megnyert egy versenyt.
93 más akadémiával versenyeztük
az egész Észak-Amerikából. Kaptunk egy levelet, amelyben
az állt, hogy ötödikek lettünk és bekerültünk a döntőbe.
Ez volt az utolsó, amit erről hallottunk az elmúlt hónapig.
Akkor az igazgatónk, John Gatch egy hónappal később kapott egy telefonhívást,
és megtudtuk, hogy 20.000 dollárt nyertünk, hogy elmenjünk Palm Springs-be.
Ki van még a kórusba? Négyen: Joe, Lenny, Math és Winter.
2000 dollár. Hú! Izgatottak voltatok?
Igen. Csodálatos kirándulás volt.
Ez volt fiatalkorom fénypontja.
Hol voltatok pontosan? Elmentetek Palm Spring-be és volt egy műsorotok?
Különböző kirándulások voltak: egy túra volt Észak Kaliforniába.
Amikor megnyertük a pénzt, azt akarták, hogy menjünk szórakozni.
Elmentünk a Knott's Berry farmra. A városban ettünk. Pénzt
adtak nekünk, szponzorizáltak, csak hogy jól érezzük magunkat,
aztán volt egy előadásunk is viszonzásul.
Összegyűltek mind a Hetednapot Ünneplő Adventisták.
Nagyon jól éreztük magunkat egész idő alatt.
Mindenkinek mutogattak bennünket.
Ez olyan jó! Hadd tegyek fel egy kérdést. Próbálj elképzelni
egy ismerősödet a régi életedből. Ha meglátnának téged
Palm Springs-ben a kórusban, mit gondolnának?
Azt, hogy megőrültem. Azt hiszem megérdemelném, hogy tiszteljenek,
mert hajlandó voltam felkelni és kimenni onnan.
Sokan még most is félnek felállni és kimenni.
Azt kérdik maguktól, hogy mi lesz, miután kilépnek.
Én azt mondtam: "Nem leszek boldog, ha valami mást fogok csinálni."
Mindig azt gondoltam, hogy akik komolyak, azok őrültek.
Nem gondoltam e mögé, de
szeretném elmondani az embereknek, hogy van remény azután.
- Tehát boldog vagy? - Igen, boldog vagyok.
Mindig lesznek küzdelmek az életben, és én tudom ezt,
de szemeimmel felfele kell néznem, és figyelnem kell arra, hogy Isten irányítson,
ne a Sátán.
Tudnod kell, hogy Isten bizonyos okkal vezet el egy helyre, és nem
azért, hogy Őt kizárd. - És tudnunk kell, hogy Ő nagyobb
mint a problémáink, nagyobb, mint a szükségleteink.
Ő elveheti tőlünk. Kész elvenni rólunk a
mázsás súlyt. Ő kész erre.
Azt mondja: "Bűneitek távol vannak tőlem, mint amilyen távol van kelet
nyugattól." Nem látom őket többé.
Mária Magdalénára gondolok, az ördöngösre, és különböző
történetekre a Bibliából, amikor valaki teljesen megváltozott.
Én csak ilyennek ismerlek téged, és nem is tudom elképzelni
hogy más lettél volna, mint ez a hihetetlenül tehetséges, jóképű
fiatalember, aki olyan nagy hatással van az emberek életére.
Lenyűgöz az, hogy mire képes Isten, afölött, amit mi gondolunk,
vagy tervezünk. Még azt is meghaladva, amiben a szüleink reménykedtek.
Amiben az édesanyád reménykedett.
Istenképes e fölé menni és nem fél
a bandázásodtól,
a drogozásodtól, vagy bármilyen más problémától,
olyan dolgoktól, amiket az utcán tanultál,
amikor drogoztál. Mindig elmondom az embereknek, akik
nem hiszik, hogy Isten elég nagy ahhoz, hogy foglalkozzon a
problémáikkal vagy hogy szerei őket, mivel nagyon mélyre süllyedtek.
Szeretem hallani az olyan történeteket, mint a Lenny-é, mert ez megerősíti,
hogy Isten szeret bennünket, és nem számít, mit tettünk,
nem lehetünk olyan messze, hogy Isten ne jöjjön oda hozzánk, és azt mondja:
"Kérlek, gyere vissza. Szeretlek. Kigyógyulhatsz
ebből." Köszönjük, hogy néztetek bennünket, és ne feledjétek
Jeremiás 29: 11-et. Istennek terve van, hogy reményt
és egy jövőt adjon nekünk. Milyen hihetetlen történet!
Köszönjük, hogy néztetek.