Fiatal ösvénykeresők
Sziasztok! Gyertek ide hozzánk! Ma a fiatalok szolgálatáról
fogunk beszélgetni. Fiatalkoromban mindig azt
hittem, hogy ahhoz, hogy valamilyen benyomást tudjunk
tenni valakire, felnőttnek kell lennem,
el kell érnem egy bizonyos életkort,
ahhoz, hogy felfigyeljenek rám, és most, mióta elindítottam
az "Igaz lépések"-et, fiatalokkal dolgozom, akik 14 évesek vagy
idősebbek, és rájöttem arra,
hogy nagyon csodálatos a ti szolgálatotok.
Minden személynek külön egyénisége van, erről szeretnék
beszélni, meg egy kis információt adni azzal
kapcsolatban, hogy mi az "Igaz lépések" és kik vagyunk
mi mint egy csapat és az egyéni szolgálatunk. Mint egy
csoport az "Igaz lépések" tagjai vagyunk, de egyénenként mindenki
más dologgal foglalkozik. Előszőr is el szeretném mondani,
hogy soha nem képzeltem el, hogy egy ilyen csoportot fogok
vezetni. Valaki érdeklődött az múltam felöl, a tapasztalataimról
és én hontalan voltam 10 éven keresztül, az utca gyereke, aztán
találkoztam Istennel és megszabadultam abból
a nyomasztó életmódból, heroinfüggő voltam, és
elveszettnek éreztem magam, aztán egyből megtalált Isten,
vagy én találtam meg Őt, nem tudom, hogy volt pontosan,
nem tudom, hogyan történt, de a szeretet érzése árasztott el
Isten iránt és rájöttem, hogy nem folytathatom az életet,
mintha semmi sem történt volna,
hanem el kell ezt mondanom valakinek az útcán,
vagy a hontalanok szállójában, azt hogy mindenki lehet más,
és Isten mindenkinek ad új életet, új szivet, új lelket,
és új ígéreteket, amelyekbe
belekapaszkodhatunk, hogy megváltozzon az életünk.
Amikor elkezdtem erről beszélni az embereknek, valaki azt mondta
nekem, hogy indítsak el egy szolgálatot. Én arra gondoltam:
mi lehet ez? Azt mondta, hogy előszőr gondolkoznom kell róla,
tehát elkezdtem gondolkodni róla, és a felnőttek jútottak
eszembe, a felnőttek szolgálata.
Amikor elkezdtem embereket szerezni és találkoztam veletek,
rádöbbentem, hogy csodálatosan szolgáltok, ezért szeretném,
ha a fiatalok szolgálatáról beszélnénk, mert ti teszitek
ezt különössé, és ti is kapcsolatba léptek az
emberekkel, mint én, így van?
Joe, veled kapcsolatban hadd mondjuk el, hogy
mentőmissziósként jöttél a csoportunkba. Beszélnél arról,
hogy ez hogyan nyilvánul meg a szolgálatod során?
Igen. Emlékszem, amikor felhívtál és megkértél, hogy
csatlakozzam a csapathoz, és elmagyaráztad, hogy mennyire
segíthetek másoknak azzal, ha elmondom a saját történetemet
a balesetemről és nem kell mást tennem, mint önmagam adnom.
Ez árdekes volt, mert nagyon jól teljesítettél.
Igen, saját magamat szeretném adni, nem tartok prédikációkat,
csupán önmagam adom amilyen vagyok,
ami azt jelenti, hogy emberekkel beszélgetek, hiszen tudod, hogy
szeretek emberekkel beszélgetni, és elmondani a véleményemet.
Tudod, nekem az tetszik, amikor azt mondod, hogy szereted
elmondani a véleményedet, hogy annyira őszintén beszélsz
magadról. Nagyon őszintén beszélsz magadról, arról,
amit gondolsz. Így gondolom és szerintem a baleseted folytán
hitelesebben tudsz beszélni.
Mivel a nyakad volt kitörve és azt mondták, hogy soha nem fogsz
többé járni, és nagyon hatással tudsz lenni arra az emberre, aki
ugyanúgy szenved lelkileg, meg tudod érteni a helyzetét,
mert amikor az a szörnyű baleset történt veled, nem tudtál
megmozdulni, és mindenféle nehézséggel kellett szembesülnöd,
ezért úgy gondolom, hogy az amit te teszel, ahogyan
segíted az embereket, ahogyxan elbeszélgetsz velük, szolgálsz
nekik, csodálatosan szolgálsz.
Csodálatos, amit teszel.
Tényleg? Szerintem mindenki képes erre. Azt hiszem, tudod,
hogy azt mondja a Bibliában, hogy a legjobb szolgálat
a személyes bizonyságtétel és Jézus Krisztus példáját
mutatni, mivel nem én vagyok a tökéletes példa. Ezt egyedül
csak Krisztus mondhatja, de azt hiszem, hogy az életmódunkkal
mint keresztény életmóddal lehetünk Krisztus képviselői,
hogy Neki célja van az életünkkel.
Pontosan. Azt szeretem benned, hogy te őszintén bevallod, hogy
nem vagy tökéletes példakép, ezt az őszinte szolgálatot
szeretem, amelyet te végzel. Mert néha szeretnénk azt
a látszatot kelteni, hogy mindent jól teszünk és mindent
helyesen teszünk, ismerjük Istent és soha nincsenek
kétségeink, és soha nem tévedünk. Te soha nem
beszélsz így, te azt júttatod kifejezésre, hogy örülsz annak,
hogy Isten szeret téged, akkor is ha nem mindig az akarata
szerint cselekszel. Az ilyen szolgálat egy őszínte szolgálat,
vagyis egy nagyon őszínte
szolgálatot végzel.
Az emberek észreveszik és értékelik ezt az őszínteséget,
mert nem mehetsz oda valakihez és azt mondanod neki, hogy
te tökéletes vagy és kérd azt tőle, hogy ezt higyje el és
értékeljen emiatt, mert ember vagy és ezt hittel közelítjük
meg, főleg mi fiatalok, hiszünk ebben, nem mondhatjuk
azt, hogy tökéletesek vagyunk, és másoknak is ilyennek kell
lenniük. Nem szabad így tennünk, és ezzel hallgattatni el az
embereket, hanem azt kell mondanunk, hogy nem vagyunk
tökéletesek és az emberektől sem várjuk el, hogy tökéletesek
legyenek, hanem Krisztus ereje által megpróbáljuk és azt
mondjuk, hogy ennyit tehetünk, hogy megpróbéljuk,
akkor az emberek pozitívan reagálnak erre és ez a helyes.
Szerintem a személyes bizonyságtétel az, ami által
tudunk a legkönyebben szolgálni másoknak, mert ez
a legkézenfekvőbb. Ismered a saját történeted és
természetesnek érzed, hogy felállj az emberek előtt és
elmondd a saját történeted, ez sokkal könnyebb, mint
prédikációt mondani vagy valaki
más történetét mondani el.
Valaki mondta nekem és nem emlékszem, hogy ki volt az,
de egyik nap valaki azt mondta nekem, hogy ha a fejemmel,
az értelmemmel beszélek, az értelmetekhez szólok,
akkor ezt az eszetekkel fogjátok fel. De ha a történettel
érzelmileg akarok hatni, a szívetekhez fog szolni.
Értitek, mit akarok mondani? A bizonyságtétel egy teljesen
más dolog. Amikor arról beszéltél, hogy azzal, hogy
a saját történetedet mondod el az embereknek, ez a mondás
jútott eszembe, hogy ilyenkor valakinek a szívéhez szólsz
ezáltal, érzelmileg hatsz rá, nemcsak az értelméhez szólsz.
Még sok szolgálatot végeztetek,
ezen kivül. Mesélnétek róla?
Én egy nagyszájú, magabiztos valaki voltam, szerettem mindig
szerepelni és mindig közösségben lenni, és amint emlékszem,
mindig fel tudtam hívni magamra a gyerekek figyelmét, Isten
szeretetéről beszélni nekik, számomra ez az egyetlen
mód, hogy bemútassam nekik Istent, mert magamra nem vagyok
elég határozott, de egy személy szerepében határozottabb leszek.
Számomra könnyebb magam adni, ha egy álarc mögé
bújok, egy másik személy szerepében jobban el tudom
mondani, hogy Isten hall minket, mert Ő valóságos személy.
Az emberek, főleg a fiatalok így megértik, amit mondani akarsz,
amikor egy személyt alakítasz, mintha csak arra törekednél,
hogy tökéletes legyél és arra figyelnél, hogy mit mondasz.
Tehát a drámajátékok által, pont mint a zene által,
másképp gyakorol hatást ránk, amikor
valamit zene kíséretében adnak elő, vagy eljátszva.
Nemrég tértél vissza egy színjátszó táborból, igaz?
Nos ez egy képességfejlesztő tábor volt,
de résztvettem a színjátszásban is.
Rendben.
A színjátszással kapcsolatban, a tavaly az iskolánkból egy
csoport elmentünk az Idaho-beli Nicholiá-ba. A csoportunk neve
"Emelkedj fel", a csoport célja bemutatni fiataloknak, hogyan
kell helyes életmódot folytatni, sok drámajátékot mutattunk be,
csoportokra osztva, a mi csoportunk az önértékelésről
mutatott be drámajátékot,
Ezen a kiránduláson én is részt vettem, mint csoportvezető,
és nagyon meghatott, amikor ti egyűttesen összeállítottatok
egy drámajátékot, amely az önértékelésről szólt, amikor
ezt a személyt alakítottátok, olyan volt számotokra,
mint, de tulajdonképpen milyen személyt alakítottatok?
Olyan valakit, aki sokat szeretett enni.
Szeretett enni és egy kicsit hangoskodó volt és szórakozott
és amint elkezdtétek ezt a személyt alakítani,
hihetetlen módon adtátok elő a drámajátékot, sokat nevettünk.
Mi is nagyon élveztük.
Igaz? Úgy nézett ki. Ti pedig, törpék voltatok,
igaz?
Igen két embernek kellett a törpe szerepét eljátszania.
Törpék voltak, és kis lábaik voltak ragasztva,
Igen és valaki más kezei voltak a ti kezeitek.
Valaki másnak a lábai és a kezei voltak a ti kezeitek,
Nagyon érdekes volt.
Tehát a kezeid valaki másnak voltak a kezei,
és valaki más adott neki enni és mivel nem látta a szádat,
rossz helyre tette, mindig kiesett az étel,
akárhányszor megpróbálta betenni a szájába,
de mindig eltévesztette.
Nagyon érdekes volt.
Mindenhová tett ételt csak a számba nem.
Érdekes volt.
Igen és te is ott voltál, igaz?
Ühm. Emlékszel arra férfira, aki ott volt,
a konyhacsapat felügyelője volt,
és emfizéma betegségben szenvedett.
Igen és mindig gyógyszereket szedett és mindig azt mondta:
Ó, unom már azokat a gyógyszereket.
Ő sokáig figyelt minket és megérintette
az a szolgálat, amelyet ezek a fiatalok végeztek
és megkérdezte, ha beszélgethet-e velünk.
Kijött a konyhából és, a betegsége miatt alig tudott
megmozdulni és nem hitte el, hogy beszélgethet velünk,
a kampójával előrement, hogy mindenki láthassa,
és elmondta, hogy bárcsak hallott volna ezekről az
egészségi szabályokról, amikor fiatal volt, mert most a halálán
van, még az is nehezére esik, hogy átmenjen a szobán. Mi arra
gondoltunk, hogy ha ez a csapat amúgyis az egészséges
életmódról beszél, miért ne? És elmondta, hogy annyira
sajnálja, hogy őt senki sem világosította fel, mert...
Mindig megható, amikor...
Igazán megható volt, annyira megérintett engem.
Azt hiszem, hogy a szolgálatotok által megérintettétek őt.
Hihetetlen dolgok ezek.
Tudom, a tavaly az atlantai olimpiai játékokon, mivel
ott szolgáltunk azzal a szervezettel, amelynek tagja
vagyok, a "Fiatalok a szolgálatért" szervezet tagja,
Ott voltál?
Igen. Nagyszerű volt. De sok szervezet volt ott, akik ott
dolgoztak, szolgáltak, mert a világ minden részéről jöttek
Atlantába, és lehetőség volt elérni az embereket, és volt
egy "Lámpások" nevű szervezet,
amelynek a tagjai kisgyerekek voltak, azt hiszem, hogy
6 évtől 18 év körüliek voltak,
ezek a gyerekek táncos drámajátékot adtak elő
és énekeltek is, hozzánk közel voltak,
a háttérben volt egy fiatalokból álló csapat,
a nézőközönség mögött álltak,
ott álltak hátul keresztbe tett kézzel,
és az állt szándékukban,
hogy elbizonytalanítsák, zavarba hozzák ezeket a kisgyerekeket,
és megakadályozzák, hogy folytatni tudják a szerepüket.
Egy ideig csendben álltak, és mire a gyerekek befejezték
volna a műsorukat,
ezek a fiúk, körülbelül 16-17-18 évesek lehettek,
az előtérbe mentek, letérdepeltek és sírásra
fakadtak, és már nem állt szándékukban, hogy kiáltozzanak
ezekre a gyerekekre, hanem odamentek és beszélgettek
velük, megölelték őket, mert ezek imádkoztak ezekért
a fiatalokért, ezek a fiatalok pedig sírtak,
mindenki megérezte, hogy Isten Szentlelke által munkálkodott
ezeken a kisgyerekeken keresztül,
csodálatos volt.
Tudjátok, csodálatos tudni, hogy milyen hatással tudunk
lenni az emberekre, nem számít,
hogy milyen poziciónk van az életben,
hogy kik vagyunk és...
A mi felfogásunkban létezik az, hogy, azt hiszem sok
gyerek azt hiszi, hogy csak fwelnőttként tud hatással lenni
másokra, én nem így gondolom, mert azt hiszem, hogy sok
gyerek a kora miatt fél, de ez nem szabadna akadály legyen
Amikor a "Fiatalok a szolgálatért" szervezet
ellátogatott az iskolánkba, fiatalok szolgáltak, és
gitároztak, nagyon lekötött, azt hiszem a legérdekesebb
előadásokat tartották, mert szerintem vannak idősebek
is, akik jól beszélnek,
de ez nem olyan...
Ha azt akarod, hogy más legyél, ha hatást akarsz gyakorolni
a veled egykorú gyerekekre, az én személyes véleményem az,
hogy én jobban meghallgatom amit egy gyerek mond,
aki velem egyidős vagy közelebb áll korban hozzám, mint egy
felnőttet, mert összeköt a kor, az, hogy ugyanazokat
a tapasztalatokat éltétek át ugyanabban az időben.
Ami nagyszerű, mert ez képessé tesz minket arra,
hogy a velünk egykorúakkal elbeszélgessünk.
Azt hiszem, vagyis ezt láttam és az történik abban
a helyiségben, ahol élek, Texas-ban,
a "Fiatalok a misszióért" szervezet szolgálata által,
hogy Isten elhívott minket, egy nemzedéket, ez a nemzedék
egy fiatal küzdő nemzedék,
akik ezt a szervezetet alkotják, ugyanis mi vagyunk
ezek, olyan gyerekek, akik az utca gyerekei voltak,
gyerekek, akik bandák tagjai voltak,
gyerekek, akik betegek voltak, akiknek már halottaknak kellene
lenniük, ilyen nemzedékre van Istennek szűksége,
az ilyen gyerekekre és felnőttekre, akik mernek
kiállani és és vállalni a múltjukat és nem felejtik
el, hogy honnan jöttek, hanem ezt a mi javunkra
használják fel, Isten országának a dicsőségére, ez nagyszerű,
itt a mi csoportunkban is vannak életpéldák,
mert tudunk ezzel változást hozni, fel tudunk állani,
miközben nem felejtjük el, kik vagyunk, honnan jöttünk,
a múltunkat, hanem eszközként használjuk Isten országának
a terjesztésére.
Nem csodálatos?
Igen.
Amint a ti szolgálatotokat végignézem,
amikor bizonyságot tesztek, amikor ilyen mélyreható
dolgokról beszéltek, szolgáltok, és ilyenkor elcsodálkozom,
hogy Isten számára nincs korhatár, Isten mindenkit
fel tud használni, te egy rádióadónal dolgozol, igaz?
Igen, igen.
Nem tudjuk, hogy hány éves vagy.
Igen. Nagyon sokszor, amikor dedikációs műsorunk van,
nagyon sok ember betelefonál,
és nagyon sokszor a betelefonálók megpróbálták
kitalálni, hogy hány éves vagyok, egy pár hete egy asszony
azt mondta, hogy 35 éves vagyok, meg egy másik nő megkérdezte,
ha házasember vagyok-e.
Ez érdekes, mert a mi rádióadónkat majdnem mind
gyerekek vezetik, akik velem egyidősek, vagy még fiatalabbak.
Csak 2 felnőtt dolgozik, az általános menedzserünk
és a programozó menedzser, csak ők felnőttek, egyikük
csupán egy pár éve végzett ugyanabban a középiskolában,
mint én. És egy ilyen rádióadót vezetni nem is olyan könnyű
dolog, a hallgatósági megosztottság felmérésében
különböző helyeken szerepelünk, voltunk az 5-ik helyen,
a 6-ik helyen, és 7-ik helyen az Egyesült Államokban létező
keresztény rádióadók között.
Az Egyesült Államokban?
Igen, ezt a felmérést úgy végzik el, hogy városként a lakósság
hány százaléka hallgatja a rádiót
és a mi esetünkben a lakósság 13-14% hallgatja a
a KTSY rádiót.
Ez nagyon jó. Én is a voltam a KTSY rádió meghívottja,
egy alapítványnak kerestünk anyagi támogatást. Megkértek,
hogy jőjjek el és beszéljek a hallgatóknak erről az
alapítványról, nem tudtam elképzelni, hogy kik fognak
hallgatni, de tudtam, hogy nagyszámú hallgatóságnak
örvendtek és érdekes volt, elmentem és bemondtam, hogy
hogyan lehet támogatni az alapítványt, hazafele minden
szomszédom megállított és azt mondta, hogy hallottak
a rádióban, és elcsodálkoztam, mert mondtátok, hogy sokan
hallgatnak, és ezt a rádiót középiskolások vezetik.
Csodálatos!
Az emberek elcsodálkoznak, amikor megtudják, hogy mi, tinik
vezetjük ezt az adót. Vagyis azt mondják, hogy
nagyon professzionisták vagyunk. Szerintem ez azért van, mert
minden erőnket bevetve dolgozunk.
Van megfelelő számú rádiós?
Igen, a munkaerő kiválasztásánál megfigyelik a személyiséget,
a megfelelő hangot, vagyis olyan embereket keresnek,
akik professzionista hangjuk van, de hihetetlen, milyen jó
véleményük van az embereknek erről a rádióadóról.
Igen és a szolgálatotokról. Azért nevetek, mert amikor
a KTSY rádiót hallgatom, rögtön amint bekapcsolom,
felismerem Matt-et, vagy Sherryll-t, és sok rádióst,
akikkel egyűtt dolgoztam az iskolában, és érdekes, mert
ismerem őket.
A szolgálat, főképp a tinédzserek szolgálata,
vagyis, hogy elsősorban nem is gondolunk erre, hanem különbséget
teszünk a tinédzserek, a fiatalok, a felnőttek szolgálata
között, elhatároljuk őket, de azt hiszem nem kellene ezeket a
korhatárokat figyelembe vennünk, vagyis nem arra kellene
koncentrálnunk, hogy hány éves
az, aki szolgálatot tesz, hogy számítana a kor,
Szerintem nem ez a fontos,
hanem azt fontos tudatosítanom magamban, hogy azt az erőt,
amellyel ma rendelkezem, felhasználom arra, hogy
a jövőben szolgáljak, de ha most mint tinédzsert megismernek
a szolgálatom által, sok emberre hatást gyakorolhatok ezáltal.
A gyűlekezetemben végeztem néhány alkalommal szolgálatot,
amely meghatotta az embereket, de nem azért teszem ezt, hogy
hogy megmutassam, hogy képes vagyok erre, hanem
azt, hogy mindenki képes erre.
Vagyis egyedül csak azt kell tenned, hogy teljes szívből
tedd a szolgálatot és ne aggódj, hogy hány éves vagy, mert akkor
kell elkezdeni a szolgálatot, amikor képesnek érzed magad erre.
És mi a helyzet akkor, ha valaki azt mondja, hogy nem tudja,
hogy mit mondjon, nem találja a szavakat.
Mit mond, hogyan beszéljen?
Isten szádba adja a szavakat.
Igen.
Nem állhatsz ki habogva és kitalációkat mondj
és elvárd Istentől, hogy megáldjon. Ő úgy fog
felhasználni téged, ahogyan Ő akar, és megáldani. Csak
hagynod kell, hogy felhasználjon és vezessen.
Mondhatok valamit? Szerintem az is nagyon fontos, hogy,
személyes példát említsek, mivel én is sokat küzködöm azzal, hogy
ki kell állnom az emberek elé és azon aggódom, hogy mit is
mondjak, vajon megtalálom a megfelelő szavakat, de Isten
minden alkalommal figyelmeztet, hogy nem az a fontos, amit én
akarok mondani, átadni az embereknek, hanem amit Isten.
És ezt kell elmondanom az embereknek, hogy Isten az,
aki vezet, minden Őróla szól, az a fontos, amit Isten akar
üzenni általunk és ez akkor lehetséges csak, ha engedünk
Isten vezetésének. És...
Pontosan. Elmesélhetek egy igazán érdekes történetet ezzel
kapcsolatban? Akkor történt, amikor újra meg akartam
keresztelkedni, és arra készültem, hogy elmondjam
a történetemet és bizonyságot tegyek és nagyon izgatott voltam,
amikor felkeltem aznap reggel, nagyon izgatott voltam,
a frizurámat készítettem el, és nagyon jól sikerült. Majd
felöltöztem és nagyszerűen néztem ki, és arra gondoltam:
ez nagyon jó, mert amúgyis izgatott voltam, de minden
tökéletesen sikerült, aztán elmentem a templomba.
A lelkészem tudta, hogy újra szeretnék keresztelkedni, ezért
ezt mondta: tudod mit? Kivételesen azt fogjuk tenni,
hogy a beszámolód elött megkeresztelünk. Tehát,
bemerített a vízbe,
nem volt hajszárítom, elkenődött a sminkem, és ekkor hallottam
ezt a kedves, meleg hangot: Cheri, most nem rajtad van
a lényeg, vagy a hajadon, hanem Rólam és arról, hogy
hatalmas vagyok és szeretlek téged. És elmosolyogtam magam,
hogy amikor magunk kell bemutatkoznunk és a megfelelő
szavakat keressük, ezt mondja Isten: nem, nem, nem,
Én fogok beszélni, én gondoskom arról, hogy mit mondjatok.
Mindig jobb így.
Jobb. Most nevettek, mert két felvevő kamera is volt
a teremben, és olyan voltam, mint egy ázott ürge.
Mondhatnék neked valamit, Beth? Láttalak a televizióban
amikor egy előadást tartottál az önértékelésről, egy helyi
televizióadónál, emlékszel, amikor a "Lift" csapat
szervezésében egy drámajátékot adtatok elő?
Az egyik dolog, ami hatással volt rám, mivel én is
jelenvoltam, mivel jelen voltam, amikor ezek a fiatalok, akik
az életstílus minőségének javításán dolgoztak, akik
megszervezték ezt a drámajátékot az önértékelésről, akiknek ezt
bemutatták, hontalan gyerekek voltak, akik menedékhelyen
laktak. Tehát az önértékelésről beszéltek és arról, hogy hogyan
tanulhatjuk meg értékelni önmagunkat, és a menedékhely
lakói, akik még nem voltak felépülve, vagy a felépülésük
kezdeti szakaszában voltak, akik a kamerák elött voltak,
észre lehetett venni a Szentlélek vezetését,
a lényeg nem a műsoron volt, hanem két csoporton, akik
egymással beszélgettek. Csodálatos volt.
Azt szeretném megkérdezni, hogy volt lehetőségetek, mivel
a kamerák előtt voltatok, volt lehetőségetek elbeszélgetni
ezekkel a gyerekekkel? Mit mondtak ők?
Miután elkezdték a műsort, egybegyűltek és elkezdtek
beszélgetni, maga a beszélgetésnek volt gyógyító
hatása, nem volt mindennapi ez a beszélgetés,
mert belül éreztem azt az energiacserét, a kölcsönös
bizalmat, és mindaz, amit ott láttam, a szószoros értelemben
könnyeket csalt a szemembe, ott ültem és potyogtak
a könnyeim, mert az én életem is valamikor olyan nyomorúságos
volt, mint azoké, akik a kamerák előtt ültek és Beth-re
pillantottam és láttam, hogy mennyire beleéli magát
a drámajátékba, nagyszerű érzés volt, amikor fel akarta tenni
a műorrt, nem találta el, és mindenki nevetett ezen,
nagyszerű érzés volt végignézni
ezt a játékot, meg hogy mindez mondd csak, hány éves
gyerekekkel történt meg? 11, 13, 15 éves gyerekekkel?
Igen.
Milyen volt a te csoportod összetétele?
Szerintem a fiatalok szolgálatában a legnehezebb
akadály az, hogy, mindannyian találkoztunk már azzal az
érzéssel, hogy félünk fellállani, hogy nehogy
nevetségessé tegyük magunkat. Én legalábbis nagyon sokszor
nevetséges vagyok, de...
Láttalak.
Nem lepne meg. De az első lépés az, hogy le kell győznünk
ezt az akadályt. Kell mernünk felállani, bátorságot kell
vennünk kiállani és tenni valamit, bekapcsolódni
ebbe a szolgálati munkába, ez már egy lépés, minden bizonnyal.
Mi is tettünk egy lépést, Matt-el, Winter-el, ebből
a csoportból. Emlékeztek arra, amikor
Los Angeles-ben voltunk?
Sokat szórakoztunk.
Mesélnétek róla? Tudjátok arról az esetről, amikor
végignéztük a szilveszteri díszműsort,
mi történt másnap reggel?
Igen, fentmaradtunk egész éjjel mivel szilveszter estéje volt,
hogy megtekintsük a díszünnepséget és egész éjjel
nem aludtunk, nagyon álmosak voltunk,
Rossz érzés volt.
Igen, nevetségessé tettük magunkat, de mindennek jó
vége lett.
Nagyon sokat szórakoztunk.
Igen, és amikor befejeződött a műsor,
tele volt szeméttel a hely. Minden lehetséges dolog,
ami a földön lehetett, a földön volt.
Tehát azt mondtuk: gyertek szerezzünk szemetes zsákokat
és szedjük össze a szemetet. Tehát nekifogtunk és mindent
felszedtünk, amit lehetett, még port is, amikor szedtük
össze a szemetet, az emberek, amikor látták, megkérdezték:
mit csináltok ti itt? Mi megy itt végbe?
Várj, várj, várj! 88 zsák szemetet gyűjtöttek
össze az utcákról
nem volt feltétlenül, vagyis egy tömbbe volt t9mörítve,
Igen, egy tömbben.
Egy tömbben.
Így van így van.
Elképzelhetitek, hogy ezen az estén sok ezer ember volt
kinn az úton, kinn töltötte az éjszakát,
képzeljétek mennyi szemét fér egy tömbbe, itt a különbség.
Tehát egy nagy tömb szemetet gyűjtöttünk össze, mire
megvoltunk a munkával, megérkeztek az utcaseprők,
és mi mutattuk a szeméttömböt, amit összegyűjtöttünk.
Csodálkozva kérdezték, hogy miért tettük, miért tisztítottuk
meg az utcákat a szeméttől, helyettük végezve el a munkát.
Mi azt mondtuk, hogy ezt meg kellett csinálni. Megkérdezték,
hogy miért tettük. Mert keresztények vagyunk és szoktunk
ilyet tenni. Ők csodálkozva mondták: rendben.
Ugyanakkor látszott az arcotokon a kifejezés, hogy ti valójában
keresztények vagytok, és szoktatok ilyesmit tenni.
Ez volt a legcsodálatosabb dolog.
Nagyon büszke voltam, hogy a csoporttal lehettem.
Megérte. Mindenképpen megérte.
Nagyon sok megjegyzést hallottam azoktól az emberektől, akik ott
voltak azon az éjjelen, a parádé után, amikor szemetet gyűjtöttünk
és azt mondták: tudjátok, hogy az embereket fizetik azért, hogy
ezt tegyék, és azt mondtam: igen, de mi magunk megcsináljuk
ezt. Szolgálatot teszünk és meg is mutatjuk az embereknek,
hogy kiállunk a szolgálat mellett. Fogtuk a szeméttömböt
és elvittük, mindenki a nagy
szeméttömböt bámulta.
Eltűnt.
Igen eltünt és maradt a tiszta utca.
Tiszta volt minden.
Nem hiszem, hogy számítana, ki törődik azzal, ha az emberek
nevetségesnek tartanak. Na és mi van? Ki törődik azzal,
hogy mit gondolnak az emberek? A fontos mi vagyunk és a mi
kapcsolatunk Istennel. Amikor jó dolgot teszünk, Ő nem tartja
azt nevetségesnek, miért ne lennénk egy kissé bolondosak,
mint például, hogy ezt a munkát tettük.
És meglepne, ha tudnátok, hogy mennyi ember felnéz rátok,
azért mert mertek kiállani és vállalni önmagatokat.
Mindem csodálatom a tiétek, és másokkal is találkoztam,
akik nagyon jó véleménnyel vannak rólatok, hogy ti milyen
hatást gyakoroltatok rájuk. Ezt mondják és én is azért vettem
részt azon a kirándulásotokon,
mert tudtam, hogy ott megtalálom Istent.
Amint titeket figyeltelek, megéreztem Isten közelségét,
megtapasztaltam, hogy milyen természetesen viselkedtek,
És arra gondoltam: milyen csodálatos! Milyen csodálatos,
amit Joe is mondott, hogy csupán önmagunkat kell adnunk.
Köszönöm a részvételeteket a "Fiatal ösvénykeresők" műsorban
és ne feledjétek: legyetek önmagatok. Isten mindenkit fel
tud használni és fel is használ. Köszönöm. Sziasztok!