Fiatal ösvénykeresők.
Sziasztok. Hogy vagytok?
Szia!
Éppen a new age mozgalomról beszélgetünk,
arról, hogy hogyan kapcsolódik az önértékeléshez,
ez egy kicsit fura, de minél többet gondolok erre,
annál jobban arra gondolok, hogy, tudjátok egyik Idaho-beli
Sun Vallley-i barátom azt mondta amikor ott voltam egy zenés
előadáson, odajött hozzám és ezt mondta: Cheri azt hiszem,
hogy rokon lelkek vagyunk, amikor ilyesmit mondanak nekem,
azt gondolom magamban: mit jelentsen ez? Nem mondhatod azt,
hogy tényleg, én is úgy gondolom, mert nem tudod mit
akarnak mondani, ezért megkérdeztem, hogy mit is akar
mondani és elmagyarázta, hogy abban hisz, hogy mindannyiunk
két köldökzsinoral születik, az ADN zsinórral, tehát 2
ADN zsinorunk van, és vannak olyan emberek, akik az evolúciós
folyamatnak egy fejlettebb szakaszába kerülve, ezen
az ADN zsinoron keresztül, elég fura amit mondott ezzel
kapcsolatban, remélem nem nézi a műsort, ezen az ADN zsinoron
keresztül kommunikálnak az anyahajóval, amely körülveszi
a földet, amely mindenkit bevon ebbe az evolúiós körforgásba,
folyamatba. Én pedig csak ott ültem és azt mondtam:
vagyis nem tudtam, hogy mit feleljek erre,
mert mit lehetne erre mondani? Ó, ez gyönyörű!
Tehát erről beszélt egy idejig, és az ebben rejlő erőről,
és az, hogy mi irányítjuk az emberiséget, és rájöttem,
hogy mindez mögött az áll, hogy az emberek erősek akarnak
lenni, és értékeseknek akarják magukat érezni,
igazán fontosnak és értékesnek, aztán arra gondoltam, amit
a Bibliamond sátánról, hogy olyan akart lenni, mint Isten,
és azon gondolkodtam el, hogy ez a new age mozgalom valóban
egy ősi mozgalom, amely kapcsolatban van
az önértékeléssel és azzal, hogy kinek ismerjük saját
magunkat.
Szerintem az embereknek nagyon fontos hogy elfogadva és
elismerve érezzék magukat és a new age középpontjában
a személy áll, azt sugallja, hogy mindenki a saját maga istene,
a saját életed a legfontosabb, az van a középpontban, miközben
szűkségünk van arra, hogy valaki gondot viseljen ránk és
erre egyedül Isten képes.
Amikor előszőr voltam elvonókúrán, értéktelennek,
haszontalannak éreztem magam, és olvastam egy könyvet,
valaki adta nekem, amelynek az volt a címe, hogy:
"Az asszony, aki farkasokkal táncolt." Tudjátok, mikor jelent
meg ez a könyv? Azt hiszem a legkeresettebb volt New Yorkban.
"Az asszony, aki farkasokkal táncolt"?
Igen. Ez a könyv a női mitológiáról szól generációkon
keresztül, mint a földanya, különböző kulturákban szereplő
női személyiségek, amelyek a földet formálták, amelyekről
olvasni lehet az indiai legendákból,
amint ezt a könyvet olvastam, egyszeriből, mint nő, erősnek
éreztem magam, igazán erősnek és aztán rájöttem, hogy mennyire
csábító a new age mozgalom, itt vagyok példának okáért én,
amikor annyira tönkrement voltam, szűkségem volt erőt meríteni.
És ez a filozófia úgy hatott rám, hogy erősnek éreztem
magam, mignem megnéztem a Bibliában, és megértettem,
hogy milyennek teremtett engem Isten. Az 1 Móz 1:26 azt mondja,
hogy Isten a saját képmására teremtett minket. Amíg nem
olvastam ezt el, kerestem, hogy honan meríthetek erőt, mert
erőtlen voltam. Mi jút nektek eszetekbe, amikor
az önértékelésre gondoltok? Szerintetek mi az?
Az elfogadottság érzése, amikor jól érzed magad a bőrödben,
kiegyensúlyozott vagy érzelmileg is, és akkor értékeled magad,
ha ismered az érzelmeid, gondolataid, és elégedett vagy,
meg vagy elégedve magaddal és nem szeretnél más bőrébe
bújni, nagyon sok ember arra vágyik, ami a másik emberé,
szeretné, ha neki is mindene meglenne, mint a másiknak,
a szomszéd nagy házára, szép autójára vágyik,
de ha valójában ismernék, hogy milyen élete van a szomszédnak,
akkor jobban meg lennének elégedve a saját életükkel,
mert mindenkinek megvan minden képessége ahhoz, hogy
azzá váljon, amivé
szeretne.
Tehát az önértékelés azt jelenti, hogy elégedettek vagyunk.
Azzal, amink van.
Azzal, amink van. Egyszer hallottam és mondjátok meg,
mi erről a véleményetek, azt hallottam, hogy az énkpünk,
az önértékelésünk születéstől 6 éves korig fejlődik ki.
Szerintem ebben van igazság, mert ahogyan a szüleid bánnak
veled ebben a korban, ez hatással van a személyiség kialakulására,
sok ismerősöm van, akiknek azt mondták kiskorukban, hogy
haszontalanok, hasznavehetetlenek,
és ez a felfogás alakult ki bennük, persze ez nem jelenti
azt, hogy nem lehet ezen változtatni, de ez az első kép
amelyet saját magukról alakítanak ki és megértem, hogy milyen
érzés lehet, hogy ez a bnyomásod alakuljon ki magadról, de
szerintem meg lehet változtatni a magunkról alkotott képet.
Amikor a saját magadról alkotott képről beszélsz, úgy tűnik,
hogy határozott énképed van magadról, és én ismerlek és
jó értelemben mondom, mivel tudom, hogy ki vagy,
már az elején, amikor legelőszőr találkoztunk, és azóta sem
változtál, ugyanaz a Joe vagy most is,
a szüleid nevelése segített ebben,
vagy egyszerűen...
Őszíntén?
Igen.
Valójában nem is voltak szüleim, amikor kisgyerek voltam,
most nem igazán szeretik ezt bevallani, mert most igazán
nagyon jó kapcsolatunk van, de amíg kisgyerek voltam,
a szüleimmel való kapcsolatom annyit jelentett számukra,
hogy adjam oda a pénzt, aztán hagyjam őket békén.
Mivel haton voltunk testvérek, 2 lánytestvérem mindig velünk
lakott, a másik 2 testvérem csak nyáron lakott velünk,
mivel ők féltestvéreim, akik közül az egyik lány, a másik
fiú, ők csak nyár idején laktak velünk,és sem ők, sem mi nem
voltunk a szüleinkkel közeli viszonyban,
sőt nem is tudtam, hogy mi az
édesapám neve
8 éves korom elött.
Nem tudtad, hogy hogy hívják?
Számomra ő apa volt és ennyi. Szóval nem igazán mondhatom el,
hogy közeli kapcsolatban voltam a szüleimmel az életem első 6
évében volt kapcsolatom a szüleimmel, amint a felmérések
is ezt az életkort határozzák meg,
az édesanyámmal eléggé szoros volt a kapcsolatom úgy 4 éves
koromig, aztán eltávolodtunk egymástól,
és magamra maradtam.
Ki volt példaképed akkor az énképed formálásában?
Nem is tudom. Nagyon gyakran megfigyeltem az embereket,
megvizsgáltam a magatartásukat,
és a saját elképzelésem szerint rangsoroltam őket, de minél
jobban megfigyeltem őket, annál jobban rájöttem arra, hogy
túl felértékeltem az embereket, mert tökéleteseknek gondoltam
őket, de ahogy jobban megismertem valakit, rájöttem arra, hogy
hogy nem olyan tökéletesek, ahogy én gondoltam és ez arra
indított engem, hogy én minél tökéletesebb legyek és meg
tudjam tenni amire ők nem voltak képesek. A sikerre törekedtem,
természetesen nem mindig sikerült minden úgy, ahogy én akartam,
de ez a felfogás nagyban hozzájárult ahhoz, hogy magam
értékelni tudjam, mert mindig kitűztem egy célt és megpróbáltam
megvalósítani, természetesen nem kell nagy célnak lennie,
lehet egy kis feladat is, amit más jelentéktelennek tart, de én
megvalósítottam, kitűztem célul és megvalósítottam, ilyenkor jól
éreztem magam és oda jútottam, hogy nem érdekelt mit gondolnak
mások rólam, mert elégedett voltam azzal, aki vagyok.
Mert egyszerűen jól érezted magam a bőrödben.
Szerintem akkor értékeljük magunkat, ha meg vagyunk
elégedve magunkkal és jól érezzük magunkat úgy, ahogy vagyunk.
Más valakinek mi a véleménye?
Amit Joe mondott, én is hasonlóan érzek, még mindig arra törekszem,
hogy jobban értekeljem magam, mivel az anyámmal laktam,
de nem láttam őt már 2 éve,
mióta mindez történt és ez elég nehéz a számomra.
Mi történt, hogy nem láttad őt 2 éve?
Mióta rehabilitációs központba kerültem, az a helyzet, hogy
nem mehetek haza, mert amikor otthon vagyok,
rejtőzködnöm kell, mint például, egyszer hazamentem és bent
kellett maradnom a házban nappal és csak éjjel mehettem ki,
nehezemre esik erről beszélni,
most semmi gond az önértékelésemmel, elégedett
vagyok magammal, mindig kerestem az emberek társaságát,
és mindig ott volt édesanyám, aki vigyázott rám,
csupán mindig elszomorít az a tudat, és bűntudatot érzek
amiatt, hogy visszaútasítottam
a szeretetét.
Tudod, Lenny, el kell mondanom valamit rólad azoknak az
embereknek, akik nem ismernek téged, hogy ez a rehabilitációs
program, amely a fiatalok gondozásával foglalkozó központ
keretén belül volt megszervezve, és te elmentél erre, hogy
kibontakozz abból a környezetből, amelyben felnőttél,
hogy drogoztál, de szerencsére
kikerültél ebből a környezetből, és hány éve is van annak,
hogy innen kikerültél? A tavaly?
Van egy pár éve.
Egy pár éve és most teljesen elszakadtál ettől a környezettől
és az önértékelés, a személyiség,
a hit kérdéseivel foglalkozol és...
És nagyon kemény, ha arra gondolok, hogy mindezeket
az éveket elveszítettem, a fiatal éveimet, 14-15 éves
kortól 20-21 éves koromig, mind elveszítettem azokat
az éveket, hogy nem családi környezetben nőttem fel.
Vagyis, amióta elmentem otthonról, egyszer sem,
egyszer sem éreztem a családi környezet melegét, mint például
hogy nem ültünk le egyűtt vacsorázni,
mint amikor édesanyám főzött a tűzhelynél, a kis fiútestvérem
meg én ettünk, azóta soha nem volt ilyesmiben részem,
és most az életben ezt keresem és próbálom más, pozitív
dolgokban megtalálni, de most pillanatnyilag nem kielégítő
számomra, mert arra a szeretetre vágyakozom, amit akkor
nem kaptam meg.
És azért beszélsz így, mert mindaz, ami történt,
meg kellett mindenben találj egy lelki egyensúlyt,
hogy kiegyensúlyozottá válj,
kiegyensúlyozott kapcsolataid legyenek.
Saját magam kell megteremtenem a kapcsolataimat,
mivel én nagyon vágyódom arra, hogy kapcsolatba legyek
az emberekkel, az emberekben keresem azt a szeretetet, ami
hiányzott az életemből, amikor kicsi voltam, ezért ragaszkodom
gyermekiesen az emberekhez, és a családi kapcsolatot más
emberek közösségében keresem, mert meg akarom teremteni azt,
ami akkor hiányzott az életemből, a barátaim jelentik a családot,
de ez mégsem ugyanaz, mert nem köt test-vér kapcsolat hozzájuk,
tehát nem ugyanaz a kötelék köt össze.
mint egy igazi családot,
és valami legbelül azt súgja, hogy a barátaid soha nem
fogják helyettesíteni a családodat, mégha szeretem is
őket és ragaszkodom is hozzájuk,
és nagyon sokat jelentenek számomra, de mindent megtennék,
hogy saját családi közösségem legyen, mindenemet odaadnám,
még az életemet is, és amiért a barátaim
gondoskodnak rólam és úgy bánnak velem, mint
a családtagjukkal, mégsem kapcsol össze titeket az
a kötelék, mint a családoddal.
Nagyon megható, amit mondasz, mert tudod az én szüleim
gyerekek voltak, amikor megszülettem, 14 és 16 évesek,
fogalmuk sem volt arról, mit jelent szülőnek lenni,
és úgy érzem, hogy az életem legnagyobb részében én is ezt
tettem, egy hely után vágyakoztam, mivel úgy gondolom,
hogy az önértékelés olyan dolgokhoz kapcsolódik, amelyek
érzelmileg kielégítenek, ezért ragaszkodunk helyekhez,
és azt hiszem, hogy azért olyan csábító a New Age mozgalom,
mert azt a felfogást hírdeti, hogy a világegyetem részei
vagyunk és mindebből energiát meríthetünk, de mindez, amit
mond az sem kielégítő, vagyis azért nem kielégítő, mert
a valóság az, hogy mi Istenhez tartozunk,
visszatérek ahhoz a gondolathoz, hogy mi Istenhez tartozunk,
és ha így tekintünk, így értékeljük magunkat, rájövünk
arra, hogy milyen fontos megérteni, hogy kik vagyunk
és hová tartozunk.
Amikor az önértékelésre gondolok, szerintem
az önértékelésünk olyan mint egy tengely, amelyre az
értékeinket helyezzük, 1-től 10-ig,
és ezeket kiértékeljük, olyan értékelési sorrendbe tesszük,
ahogyan mi gondoljuk, de feltesszük magunkban a kérdést:
ki állította fel ezeket az értékmércéket, mire alapozom
az értékeimet? Felteszem magamnak a kérdést, hogy
annak fűggvényében értékelem-e magam, ahogyan kinézek?
A fotómodellekhez hasonlítom-e magam, vagy a társaimhoz és
amikor ezen elgondolkodom, azt hiszem, hogy a legtöbb
fiatal nagyon magas értékelési
mércét állít maga elé, amelyekkel nem lehet felérni,
ezért folyamatosan elcsügedünk és le vagyunk törve,
mivel nem érjük fel ezeket a mércéket,
és én azt tanultam meg, és még mindig tanulom, és próbálom
megtanulni, hogy Istenre kell tekintenünk.
Egyedül Őrá kell tekintenünk, és megtudjuk, hogy kinek kell
magunkat tekintenünk, természetesen nem hasonlíthatjuk
magunkat Istenhez, de meg kell figyelnünk, hogy mit jelentett
ki Isten, erre kell alapoznunk az értékelési mércénket,
és ennek alapján cselekednünk és akkor soha nem csüggedünk el,
mert Isten azt mondja, hogy a saját képmására teremtett
minket és mindezzel meg volt elégedve, mert ránknéz és azt
mondja, hogy mindez nagyon jó.
Az 1 Móz 1:26 is azt mondja, hogy "Teremtsünk embert a saját
képmásunkra," és a végén azt mondja, hogy látta Isten,
hogy mindaz, amit teremtett jó.
Minden nagyon jó. Amint itt beszéltél, terád gondoltam,
arra az esetre, amiről nemrég meséltél, hogy leukémiás voltál,
egy szobában voltál, kemoterápiás kezelést kaptál,
és a hajad tincsenkét hullott ki.
Beszélnél erről egy kicsit
és szerinted hatással volt ez az önértékelésedre?
Voltak akkoriban önértékelési problémáid?
Azt hiszem, azelőtt, mielőtt elhullt volna a hajam, mert
tudtam, hogy ez be fog következni, és én olyan típusú
személy voltam, aki még a bejárati ajtóig sem mentem
volna ki, anélkül, hogy ne sminkeltem volna ki magam,
ne tettem volna rendbe a frizurámat, ne túsoltam volna le,
mert sokat adtam a külsőre, arra, hogy hogyan nézek ki.
Aztán bekövetkezett ez, leukémiás lettem,
a hajam valóban kezdett elhullni, és azt gondoltam, ez
mindennél rosszabb, hogy kopasz legyek, és mindez akkor
történik, amikor utolsó évemben vagyok a középiskolában,
azt hittem ez az életem vége.
Azt hiszem, hogy a személyes tapasztalataink formálják
az önmagunkról alkotott képünket.
Hogyan jöttél erre rá?
Mert, nem is tudom,
például a szupermodellek, ők sokkal jobban néznek ki,
mint mi. És amikor magam megfigyelem, azt mondom magamban,
hogy egy kis esélyem sincs arra,
hogy úgy nézzek ki, mint egy modell.
Tudjátok, hogy Joe egy nagyon komoly balesetet
szenvedett, és ez megváltoztatta az életed,
nem az az ember vagy, aki azelőtt voltál,
megtanultad ebből, hogy nem annyira fontos, hogy
hogyan nézünk ki, milyen a külsőnk?
Igen, sokat tanultam a balesetemből. Ott feküdve
a korházi ágyon, mozdulatlanul,
ágyban feküdve és ezt gondolod magadban:
mit érhet még az életem? Semmire sem vagyok jó,
nem tudok dolgozni, nem tudok senkinek a segítségére lenni,
egyszerűen haszontalannak éreztem magam,
és egyik nap bejött egy asszony a korterembe, 4 évvel azelőtt
ő is autóbalesetet szenvedett, és behozott egy kutyát,
egy fajkutya volt,
és betanította őt, és behozta a kisgyerekekhez az ortopédiára,
a gyerekek pedig eljátszadoztak a kutyával,
és lefoglalta őket, hogy a kutyával játszadozhatnak,
ez az asszony is ugyanolyan törést szenvedett, mint én,
csak ő nem épült fel, abban az időben még én is ágyhoz
voltam kötve, mozdulatlan, és odajött hozzám és
beszélgettünk, és megnyugtatott,
és megvígasztalt, és rögtön jobban éreztem magam,
és látva, hogy ő mit tesz, látva azt, hogy ő elégedett
és jól érzi magát, ilyen helyzetben is, és, hogy mennyire
örült annak, hogy idejőhetett és a kutyájával megnevethette
a gyerekeket, mindezt látva, úgy éreztem, hogy még ebben
az állapotban is, még az ágyhoz is kötve,
lehetek fontos, tehetek valamit,
segíthetek valakin,
mosolyt varázsolhatok valaki arcára.
Mert abban az időben te még le voltál paralizálódva, igaz?
Igen. De ez az asszony reményt öntött belém,
addig szomorú voltam, persze nem lettem egyből boldog
de ezentúl megjött a jókedvem és jobban éreztem magam,
és éreztem, hogy hasznos is lehetek valaki számára,
És nagyon fontos rájönnünk arra, hogy nem attól vagyok értékes,
hogy hogyan nézek ki. És nagyon fontos ezt
tudatosítanunk magunkban, hogy többet jelent annál,
hogy hogyan nézünk ki.
És egy másik dolog, hogy ha segítünk az embereken,
mint például, ha a barátodnak születésnapja van,
és egy szép ajándékot akarsz neki vásárolni, ilyenkor
nagyon jól érzed magad, mert amikor valaki máson
segítesz, ettől te magad érzed jól magad. Ez a legcsodálatosabb
érzés, amit le lehet írni, ami eszembe jút. És úgy gondolom,
hogy ez sokat segíthet valakin,
aki leértékeli magát.
A mai pszihológiai irányzatok azt mondják, hogy mielőtt
másokon tudnék segíteni, magamon kell segítenem.
Ti elfogadjátok-e ezt a nézetet?
Azt hiszem, hogy ha máson segítesz, magadon segítesz.
Pontosan. Nem gondoljátok-e, hogy az emberek ezt gyakran
félreértelmezik? Hogyha mindig előszőr magamon segítek,
annyira éncentrikusan fogok gondolkodni, és nemsokára rá
fogok jönni arra, hogy ezzel nem is segítek magamon. Nem eléggé.
Aztán...
Megjegyeztem azt, amit Joe mondott, hogy nagyon sok mber
szereti másokhoz hasonlítani magát, főképp a
szupermodellekhez. Abból, amit hallottam, hallok és látok
a műsorokban a szupermodellekről, soknak közülük nincs olyan
önbizalmuk, mint sok barátomnak, akik nem modellek.
Csak azért, mert jól néznek ki, ez közel sem jelenti azt, hogy
van önbizalmuk.
Ahhoz, hogy jól érezzék magukat
a bőrükben, sokat koplalnak,
vagy heroinfüggők, mert olvastam, hogy sok modell
heroinfüggő.
Csalnak annak érdekében, hogy versenyképesek legyenek,
És megjátszák magukat, az életüket,
mindent csupán színlelnek.
Az emberek pedig bedölnek ennek a színjátszásnak,
És arra törekednek, hogy ők is jobban nézzenek ki.
És tovább folytatják ezt az életstílust, mert egyszerűen
nem tudnak boldogok lenni, soha nem lesznek saját magukkal
megelégdve, mert belül üres az életük.
Hallottam valakitől, aki azt mondta, aki nem volt modell,
de azt mondta, hogy belenéz a tűkörbe, és azt mondja magának,
hogy mennyire kövér, mennyire csúnya, és mindig ilyen
leértékelő módon beszéltek magukról.
Ti mit gondoltok arról, hogy valaki olyan negatívan beszéljen
valakiről? Szerintetek nincsen-e ez negatív befolyással az
énképünkre, önbizalmunkra?
Én úgy gondolom, a saját példámmal élve, hogy,
pédául az énekléssel, hogy soha nem emlékszem arra,
hogy amikor befejeztem egy éneket, elégedett lettem volna
a hangommal. Mindig éreztem, hogy jobban is teljesíthettem
volna, jhogy valamit mindig elrontottam, és...
De azt hiszem, minderre egy megoldás létezik, hogy bármi,
amit teszek, vagy akárhogy is nézek ki, minden, amit magamból
kihozok, minden Jézusért van, és ha minden tőlem telhetőt
megteszek, ennyi, amit megtehetek.
Ennyivel meg kell elégednem.
Amikor ezt a példát hozod fel az énekléssel kapcsolatban,
mindig annyira áldásos téged hallgatni, és mindig arra
gondolok, hogy milyen gyönyörűen énekelsz. És amikor legelső
alkalommal találkoztunk, azt mondtad, hogy bárcsak elégedett
elégedett lennél magaddal. Én arra gondoltam, hogy én
elégedett vagyok. Hiszen olyan szépen énekeltél. De érdekes,
hogy milyen dolgokat mondunk magunkról. Hogy megelégedünk-e
magunkkal, vagy sem, attól fűgg, mit beszélünk be magunknak.
Ez a személyiségtípustól is fűgg, én inkább perfekcionista vagyok,
szerettem jellemezni az embereket és elég sokáig
ezt tettem, sokáig ezt tettem, de mindig tévedtem és nem
helyeseltem, amit tettem, soha nem jútottam odáig,
hogy helyes képet alkossak, mert mindig tévedtem valahol,
és felsohajtva előlről kezdtem mindent,
kijavítanom és újra kezdenem,
újból kijavítanom és oda jútottam, hogy mérges lettem
magamra,
mert elrontottam.
Igen.
Én is ilyen vagyok. Én is szoktam jellemezni az embereket,
és pontosan körülírni őket,
és ha valamit eltévesztettem, mert az emberek olyanok,
hogy mindent azonnal akarnak, tűrelmetlenek,
ilyenek az emberek,
perfekcionisták, így gondolkodnak az emberek.
Az önértékeléssel és az énképpel kapcsolatban azt szeretném
elmondani, hogy a magadról alkotott véleményed hatással
van az énképedre, mert ha rossz véleményed van saját magadról,
azt gondolod, hogy csúnya és kövér vagy,
akkor leértékeled magad, de ha pont ezzel ellentétesen
gondolkodsz, akkor igazán felértékeled magad.
Mert tudom, hogyha tényleg rossz napom van, ésúgy érzem,
hogy rosszul nézek ki, akkor minden bizonnyal leértékelem
magam és rosszul érzem magam a bőrömben, és egyetértek abban,
hogy a családnak szerepe van abban, hogy milyen énképet
formáljunk magunkról, mert az én családomban, csak az anyám
nevelt egész életemben, és mindig pozitívan hatott rám,
mert arra tanított, hogy bármire képes tudok lenni, ha elszánom
magam, és ez sokat segített abban, hogy pozitív énképet
formáljak magamról és szerintem ez sokat segített.
Csodálatos lehet, ha van valakid, aki segít, nevel,
tanácsokat ad, mert úgy gondolom, hogy az egyik dolog,
ami igazán segített nekem, mert az én környezetem
tudjátok, a szüleim nem neveltek engem, az utca gyereke voltam,
és emiatt nem tanultam meg értékelni saját magam,
amikor legelőszőr választ kaptam arra bibliai szempontból,
hogy ki is vagyok én, egyszer valaki azt mondta nekem,
hogy mi Isten papjai vagyunk, királyi papság,
és elképzeltem, hogy milyenek a papok, akiket láttam,
akik palástokat viselnek,
és olyan fontosaknak tűnnek, csodálatos érzés, hogy mi Isten
papjainak neveztetünk, és az a tudat, hogy Isten
a saját képmására teremtett minket. Amikor erre gondolok,
csodálat tölt el. Mondtál valamit, szeretném, ha
megismételnéd, mondtál valamit arról, hogy Krisztus hadserege
vagyunk.
Hogy Isten egy olyan nemzedéket
keres, erre érted?
Hogy olyan nemzedéket keres Isten, akik nem felejtik el
a múltjukat, hanem ebből tanulnak és felhasználják
Isten országának a terjesztésére. Gyerekeket keres, felnőtteket,
akik kiállanak Jézus ügye mellett,
egy harci nemzedékké lesznek.
Egy harci nemzedékké. És amikor arra gondolsz, hogy hogyan
értékeled magad, amikor nem vagy megelégedve magaddal,
amikor felnagyítod a hibáid
és túl kövérnek tartod magad, és nem találod eléggé vonzónak,
úgy érzed, hogy senki sem figyel fel rád, akkor olvasd el
a Bibliából, ahol azt írja, hogy Istennek egy harci nemzedékre
van szűksége, egy királyi papságra, olyan emberekre,
akik Isten képmását tűkrözik vissza, mert erre voltunk
teremtve. És elámulok azon, amikor Isten engem hív el
erre nem hiszem el. De Isten azt mondja, hogy de igen, engem
hívott el. Amikor ezt átgondolom és igazából megértem,
hogy Isten a saját képmására teremtett engem,
igazán elfogadhatom magam olyannak, amilyen vagyok,
nem kell érdekeljen, hogy kinek vagyok szimpatikus, kinek nem,
hanem legyek megelégedve azzal, hogy ilyennek teremtett Isten
természetesen vannak olyan dolgok, amelyekben javítanom
kell magamon, mint például a harag, megnevelnem magam olyan
dolgokban, amelyek Istennek nem tetszenek, de tudnom kell, hogy
Isten segíteni fog mindezek leküzdésében, és biztosít
affelöl, hogy megértsem, mit jelent, hogy Isten a saját
képmására teremtett engem, amikor leértékelem magam,
amikor kapcsolatot kell kialakítanom, mint ahogy Lenny
is mondta, hogy éhezik a kapcsolatra,
amikor úgy gondolom, hogy új kapcsolatot kell kialakítanom,
hogy jobban érezzem magam, tudnom kell, hogy az egyetlen
kapcsolat, amelyre igazán szűkségem van, amelyben jól
érezhetem magam, az Istennel való kapcsolatom. Mert azt mondja
az 1 Móz 1:26-ban, hogy Isten a saját képmására teremtett
minket és miután megteremtett, ránk nézett és azt mondta, hogy
mindez nagyon jó. Amikor rossz véleménnyel vagytok magatokról,
amikor nem mennek úgy a dolgaitok, ahogy szeretnétek,
hogy Isten a saját képmására teremtett titeket és Isten meg
van elégedve azzal, amit teremtett. Köszönjük, hogy itt
voltatok a "Fiatal ösvénykeresők" műsorban, visszavárunk
egy következő műsorban.