Cărările adolescenței
Bună! Cum vă simțiți?
Bună!
Am discutat despre mișcarea new age,
și relația care o are cu respectul de sine.
Când mă gândesc la această faptă mi se pare un pic straniu.
Am avut o prietenă din Sun Valley,
Idaho, unde ne-am dus pentru festivalul de muzică,
care mi-a spus: "Cheri eu cred că
suntem spirite înrudite".
Mă gândeam oare ce poate să însemne asta. Nu puteam să afirm
pentru că habar nu aveam despre ce vorbea.
Am întrebat exact despre ce vorbea.
Mi-a spus că ea crede
că toți ne-am născut cu un lanț ADN adițional, și astfel avem 2 lanțuri
de ADN, și că există oameni mai evoluați,
care au acest lanț ADN adițional,
și de aici devine interesant.
Sper că ea nu se uită la emisiune.
Și acest lanț ADN adițional comunică cu portavionul
care merge în jurul pământului, și trage pe toată lumea
într-un "vârtej evoluționar".
Eu stăteam acolo și habar nu aveam ce să răspund.
Ce era să răspund?
A continuat să vorbească despre
puterea care motivează toată rasa
umană. Sensul era că oamenii
vor să se simtă puternici, și vor să fie respectați
și prețuiți. M-am gândit la diavol,
în textul original din biblie când satana spune:
"Vreau să fiu ca Dumnezeu, Vreau să fiu ca tine",
M-am mirat deoarece lucrul ăsta new age mi sa părut că
își are rădăcinile în epoca veche și are legătură cu respectul
de sine.
Cred că oamenii trebuie să se simtă acceptați,
o mulțime de lucruri sunt bazate pe tine,
poți fii propriul tău Dumnezeu, poți să-ți aranjezi toată viața
în jurul tău, realmente avem nevoie de cineva acolo,
care să aibă grijă de viețile noastre, aici este partea
unde intră Dumnezeu.
Prima dată când am ajuns la reabilitare, m-am simțit
fără valoare și fără importanță.
Am citit o carte numită: "Femeia care dansează cu lupii".
Știe cineva când a apărut cartea?
Era un best seller în New York.
"Femeia care dansa cu lupii?"
Era un mit printre femei care preocupa generații întregi,
femei din culture diferite care se credeau
cu puteri supranaturale, și care modelau pământul.
Poate ați mai auzit despre asta în legendele indiene.
Dar cum citeam cartea, dintr-o dată m-am simțit foarte puternică
ca și femeie, și după am realizat cât de captivantă
poate fi mișcarea asta new age.
Când am fost slabă și aveam cea mai mare nevoie atunci am primit
ajutorul necesar din filozofia asta.
Am căutat în Biblie și am înțeles cum m-a creat Dumnezeu
Geneza 1:26 am fost creați după
imaginea lui Dumnezeu. Și până când am văzut asta, am tot încercat
să găsesc ceva care să-mi dea puterea necesară, pt. că
aveam mare nevoie de asta. Când vă gândiți la respectul de
sine, la ce vă gândiți atunci? Ce credeți că este?
A fi acceptat. Să vă simțiți bine în pielea voastră,
să fii împăcat cu tine însuți. Să simțiți respectul de sine,
și să știți că este cu, și în voi, să acceptați situația actuală.
Asta sunt eu și nu o să mă schimb
în altcineva, pt. că o mulțime de oameni doresc asta.
O mulțime de oameni sunt nemulțumiți.
Îl văd pe vecinul meu care are o casă mare și o mașină
frumoasă, și cam asta este tot ceea ce se vede pe dinafară.
Poate dacă am afla ce viață are vecinul respectiv, probabil am fi
mulțumiți cu ceea ce avem. Să știți că fiecare dintre noi
are potențialul să schimba lumea
cum vrea el.
Respectul de sine înseamnă în primul rând să fii mulțumit cu tine însuți.
Cu ceea ce ai.
O să vă povestesc ceva și aștept părerile voastre.
Am auzit odată că respectul de sine
se formează de la naștere până când ajungem la vârsta de 6 ani?
Cred că este adevărat, pentru că foarte mult contează
cum vă tratează părinții până la vârsta respectivă.
O mulțime de oameni sunt ai căror părinți le-au
spus că sunt fără nici o valoare, și că nu sunt buni de nimic.
Asta rămâne atitudinea lor în majoritatea timpului,
asta nu înseamnă că n-ar putea să se schimbe, dar cu așa o primă
impresie care o formează asupra lor de mic copil este foarte greu.
Dar eu cred că oamenii
pot să se schimbe, pot să-și schimbe părerea asupra lor.
Cănd spui că ești
într-o strânsă legătură cu tine însuți
atunci știu că ești pe calea dreaptă.
Erai tu însuți și știai cine ești de la început
când ne-am întâlnit, asta și așa ești tu
Joe, astea sunt lucrurile care le faci, așa te-au
crescut părinții, sau așa...
Într-adevăr?
Da.
De fapt am crescut fără părinți,
nu-mi prea place să admit, pentru că acum într-adevăr am o bună
relație cu ei, dar când am crescut,
idea lor despre o relație cu mine era
să-mi dea bani și în rest să mă lasă în pace. Am crescut
cu 6... 5 frați și surori. De fapt am avut 2 surori
care stăteau cu noi și încă doi frați care veneau acasă
pe timpul verii. Ei erau
frați vitregi: am avut un frate vitreg și o surioară vitregă
care stăteau cu noi pe timpul verii.
eram înstrăinați față de părinți,
defapt eu nici nu știam numele tatălui
până n-am avut 8 ani.
Nu-i știai numele?
Atât știam că el este tata. Așa că nu prea cred
în statistici, de pildă statistica despre care am vorbit dinainte
cu copii și relațiile lor cu părinții până la vârsta de 6 ani.
Eu cu mama am avut o relație foarte
bună până când am ajuns la vârsta de 4 ani, după am rămas eu și
cu mine.
Atunci pe cine ai ca model?
Habar n-am, foarte mult
m-am uitat și am analizat diferiți oameni.
Am început să înșirui oameni după calități,
dar cu cît am înaintat cu atât mai dezamăgit deveneam,
când găseam pe cineva ca și idol și totul părea perfect
la el, mi-am dat seama că defapt deloc nu era așa.
Chiar dinpotrivă, deci
așa am devenit o persoană care nu se dă bătută, unde alții au eșuat
eu încerc tot posibilul. Nu întotdeuna reușesc în tot ceea
ce aș vrea să am succes, dar în principal am o încredere
în sine mare și de obicei reușesc să îndeplinesc obiectivele propuse.
Să știți că nu trebuie să aveți un țel uriaș, doar unul mic
care pare fără valoare pentru altcineva,
dar dacă mi-am propus ca și țel și am reușit să umplu golul,
am avut o foarte bună părere despre mine, și chiar am ajuns
la un punct unde n-au mai contat părerile celorlalți,
pentru că eram mulțumit de mine.
Pentru că erai mulțumit de tine.
Când mă gândesc la respectul de sine, asta trebuie
să fie primul lucru, adică să fiu mulțumit cu mine însumi.
Alte păreri?
Spusele lui Joe mă pun pe gânduri,
pentru că și eu cu mama am crescut,
și faptul că n-am mai văzut-o de doi ani,
este foarte greu pentru mine.
Cum de n-ai mai văzut-o de doi ani?
Când am fost trimis la reabilitare,
s-a schimbat situația mea de acasă,
pentru că acum trebuie să mă ascund prin casă. Odată am fost
acasă și toată ziua am stat în casă, numai noaptea am ieșit afară.
Îmi vine foarte greu să vorbesc despre asta,
respectul de sine îmi este în ordine acum, întotdeuna am căutat compania
altor oameni. În acest timp am avut o mamă
care întotdeuna a dat totul pt. mine și nu-mi vine să cred,
căteodată mă simt groaznic înăuntru
știind faptul că n-am vrut să
accept dragostea ei față de mine.
Trebuie să povestesc ceva oamenilor
care nu te cunosc Lenny.
Proiectul de reabilitare pentru tineri
despre care și tu ai vorbit. Să le povestim telespectatorilor
cum ai ajuns acolo pt. că n-ai vorbit în detaliu despre asta.
Știu că ai intrat în lumea drogurilor, ai și luat droguri..
de cât timp n-ai mai luat droguri,
de un an?
De câțiva ani.
Acum că nu mai faci parte
din mediul ăla, cum te evaluezi,
cine ai fost și cine ai devenit?
Era foarte dificil,
am pierdut cei mai frumoși ani din viața mea, de la 14-15 ani
până la vârsta de 20-21.
În toți acești ani aș fi putut să fiu cu familia,
să avem o viață normală. Nici măcar o dată de când
am părăsit casa, n-am mai simțit căldura familiei,
de obicei nu stăteam la masă împreună,
mama pregătea mâncarea și eu cu frățiorul meu stăteam lângă sobă.
Timpul acesta este irecuperabil,
acum în viață încerc să găsesc ceva asemănător
dar nicicum nu reușesc, nu mă simt îndeplinit
cu nimic, numai timpul pierdut
dacă aș reuși să recuperez.
După spusele tale, după cum văd eu
trebuie să cauți o modalitate
să-ți găsești echilibrul interior,
răspunsul se află în tine.
Știu că eu singur trebuie să-mi
creez relațiile, sunt un dependent al relațiilor,
dacă se poate spune așa. Caut dragoste de la oameni,
dragostea care nu am primit-o când am fost copil,
țin foarte mult la familii, îmi place să fiu în preajma lor,
pentru că văd ceea ce mie mi-a lipsit.
Dacă aș fi capabil i-aș face să facă parte din familia mea,
dar acest lucru este imposibil deoarece ei nu-mi sunt rude,
nu suntem înrudiți prin sânge.
Nimic nu poate înlocui familia,
înauntru simt acest fapt,
că ei nu fac parte din familia mea, chiar dacă țin la ei foarte mult,
și ei țin la mine.
Ei înseamnă totul pentru mine, dacă aș putea așa
din întâmplare să mă întalnesc cu o familie,
aș fi gata să dau totul pt. familia respectivă, chiar și viața,
în schimb aș cere un pic din timpul lor, ca să mă trateze
și pe mine ca și cum aș fi un membru al familiei.
Legătura strânsă de familie nu se poate simula.
Foarte interesant ceea ce spui, pt. că parinții
aveau 14 respectiv 16 ani, erau efectiv încă copii când m-am
născut, n-aveau habar ce înseamnă a fi părinte,
și așa am făcut și eu exact ca și tine.
Am căutat un loc unde să mă simt bine, în siguranță,
pentru că respectul de sine devine atașat de lucruri
de unde provine satisfacția respectivă.
Să umplem golul în jurul nostru, în asta cred că constă vraja
mișcării new age, care ne face să simțim că facem parte din univers
și că nu suntem singuri, ne umple cu căldură.
Numai că pe mine nu mă împlinește îndeajuns,
pentru că realitatea este că fac parte din Dumnezeu,
mă întorc la faptul că toți facem parte din El,
cum mă văd eu pe mine însumi, este important să înțelegem
cine suntem și de unde venim.
Respectul de sine după părerea mea
poate fi o scală a valorilor
pe care le aveți, dacă aveți o
scală de la 1 la 10, și vă dați un 2 sau
3, sau orice altă notă, întrebarea mea este urmatoarea:
după ce reguli funcționează scala?
Când mă întreb pe mine însumi oare ce notă merit,
să mă compar cu oamenii din
magazine? Sau după oamenii din jurul meu?
Dacă mă compar cu oamenii de lângă mine,
în zilele noastre cazul ăsta mi se pare cel mai plauzabil,
dacă așteptările noastre sunt sus puse, de mai multe
ori o să rămânem dezamăgiți,
reușim sau nu?
Cel mai important lucru care am învățat sau încă-l învăț,
este că prima dată trebuie să-l găsim pe Dumnezeu,
și după ce l-am găsit pe El, atunci trebuie să aflăm
cine suntem noi de fapt.
Apoi, viața noastră o să se schimbă, dar
El are planuri diferite pt. noi toți, și numai
atunci când l-am găsit pe El atunci ar trebui să ne stabilim
standardele. Noi toți după imaginea Lui am fost creați,
și El este mulțumit cu acest fapt,
pentru mine asta este un lucru uimtor.
Geneza lui Moise 1:26: "Am creat omul după imaginea mea".
Acest fapt trebuie prețuit
și respectat.
La tine mă gândesc acum,
mi-a venit în minte povestea ta care nu demult mi-ai povestit-o
când aveai leucemie, și stăteai într-o cameră,
îți cădea părul și făceai chimioterapie.
Poți să ne povestești nouă despre asta?
Sunt curios să aflu dacă întâmplarea o să aibă vreo
legătura cu respectul de sine.
Faptul că mi-a căzut părul,
știam că o să se întâmple, m-a afectat foarte tare.
Înainte eram o persoană care nu ieșea din casă fără machiaj,
și fără a avea părul aranjat.
Foarte mult însemna pentru mine ce părere au alții despre mine,
și mă bazam foarte mult pe cine este sau cine credeam că este Karen,
și când am avut leucemie,
și părul chiar a început să-mi cadă, credeam că este
sfârșitul lumii. Fiind cheală
în ultimii ani de liceu, era un coșmar
pentru mine.
Eu cred că propriile experiențe influențează în cea mai mare
măsură părerea formată despre noi înșine.
De ce ești așa de sigură?
Să luați ca și pildă
supermodelele, deci ele sunt perfecte,
și nu avem nici o șansă ca să aratăm așa de bine ca și ele.
Mă uit la mine, și văd că niciodată nu o să arăt
așa de bine ca și un supermodel.
Vă mai amintiți? Eu știu că Joe a suferit
un accident destul de grav,
vreau să te întreb, în ce măsură ți-a schimbat viața accidentul,
cum îți era viața înainte și cum îți este după,
cât de importante sunt aparențele?
Da într-adevăr, foarte multe am învățat din
accident. Să vă imaginați, că stați pe patul spitalului,
și nu sunteți capabili de nimic, mă întrebam:
ce rost are viața mea? Nu sunt bun de nimic, nu pot lucra,
sunt incapabil de muncă fizică, nu o să mai pot să sar în ajutor
nimănui, mă simțeam fără nici o valoare.
Odată o femeie care a fost implicată într-un accident de mașină acum 4
ani a venit să mă viziteze. Femeia avea un câine
pe care l-a adus cu ea,
era un golden retriever foarte bine instruit
și era adus pt. a amuza copiii. Copiii de la ortopdie
veneau să se joacă cu câinele.
Femeia suferea de aceeași boală
care o aveam și eu, numai că ea nu și-a revenit.
De multe ori venea la mine, cât timp eram încă dependent de pat
și nu prea făceam mișcare, stătea lângă mine și vorbeam
ore întregi, mulțumită ei mi-a crescut încredea în sine,
și m-a făcut să mă simt bine.
Văzând cât de bine se simțea ea în pielea ei,
și cât de împlinită era văzând că aduce
zâmbete pe fețele copiilor,
m-a făcut să mă simt bine, că totuși o să fiu capabil
să ajut pe cineva, chiar și din pat.
Aș putea găsi o modalitate de a ajuta pe cineva, de a aduce
un zâmbet pe buzele cuiva.
La momentul dat erai paralizat?
Da. Am recapătat speranța datorită acestei femei,
mi-a ridicat moralul atunci când era la pământ,
am început să privesc viața din alt punct de vedere,
era un mare pas înainte pt. mine.
Realizarea cea mai mare era că mi-am dat seama că cel mai important lucru
este persoana care se află înauntru și nu pe dinafară.
Adică niciodată să nu judeci cartea după copertă.
Apreciez foarte mult oamenii care își ajută semenii,
ca de ex. un prieten are ziua de naștere,
îi cumpărați un cadou,
și vă face mai fericit văzând cât de mult se bucură la cadoul luat.
Vă simțiți și mai împliniți ca și când voi ați fi primit cadoul,
pentru mine asta este cel mai frumos sentiment la care mă pot
gândi. După părerea mea aceste lucruri
au o influență mare asupra respectului de sine.
Tendințele psihologice din ziua de azi vă spun exact acele
lucruri despre care noi am discutat acum. Ce părere aveți despre asta?
Eu cred că ajutând pe altcineva vă ajutați pe voi înșivă.
Exact. Deseori oamenii nu înțeleg
asta. Numai la ei se gândesc și așa devin
foarte egoiști. După ce realizează că nu sunt pe calea cea dreaptă
poate fi deja prea târziu. Sau nici nu le pasă de semenii
din jurul lor, ceea ce este și mai grav.
Mi-a rămas în minte ce a spus Joe mai devreme,
adică să ne comparăm cu
supermodele. După cele auzite aici și ce am citit în reviste, văzând
emisiuni cu modele, mi-am dat seama că multe dintre ele nu au nici un
pic de respect de sine, dacă arăți foarte bine
nu înseamnă neapărat că ai și respect
de sine.
Pentru a se simți împliniți și mulțumiți, multe
dintre ele se înfometează,
sau devin dependente de droguri. Am citit că multe supermodele
sunt dependente de droguri.
Trebuie să trișeze ca să fie capabile să rivalizeze
cu concurența, pentru mine
acești oameni sunt falși,
și se bazează pe înșelăciune.
Nu există limită, fac orice
pentru a arăta bine, și nici așa nu se simt bine.
Acești oameni niciodată nu o să se simte bine în pielea lor,
prima dată înauntru ar trebui să-și caute echilibrul.
Am auzit de la cineva, deci vă spun de acum că persoana
respectivă n-are nici o legătură cu lumea modei. Omul se scula
dimineața și când se uita în oglindă, își spunea: nu-mi vine
să cred cât ești de gras și de urât, și acești oameni
de mai multe ori poartă dialoguri cu ei însuși în așa fel.
Astfel de dialoguri negative care le poartă cu ei însuși ce credeți
în ce măsură influențează respectul de sine?
Aici vă pot aduce exemplul meu, îmi place mult să cânt
dar dacă incep să mă gândesc niciodată nu sunt
satisfăcut cu ceea ce aud, adică nu-mi place
vocea pe care o am. Întotdeauna am senzația că ar fi putut merge
și mult mai bine, că sunt capabilă de mai mult.
Învățătura din povestea mea este că orice facem
și oricum arătăm, este pentru Isus îndeajuns,
și dacă El este mulțumit atunci și noi ar trebui să
fim la fel. Și eu mă mulțumesc cu acest lucru,
este ok pt. mine.
Când aud exemplul pe care l-ai adus cu cântatul, nu-mi vine
să cred, pt. că te-am auzit cântând și părerea mea este că ai
o voce minunată. Prima dată când am auzit că nu ești mulțumită
cu tine m-am mirat foarte mult,
pt. că eu nu găsesc nici măcar un lucru de obiectat.
Este interesant ceea ce ne spunem,
și ce lucruri grandioase facem din ceva fără importanță.
Foarte impoartant este ceea ce ne sugerăm, ce părere ne formăm
despre noi. Când vine vorba de personalitate eu mă consider
un perfecționist. Îmi place să desenez portrete,
mult timp am savurat acest hobby,
dar odată am ajuns la punctul că n-am putut să trec peste greșelile pe
care le făceam, n-am mai putut savura acest hobby.
Apoi am început să retușez portretele anterioare,
și așa am văzut că greșeam cam la toate portretele făcute,
am devenit foarte iritat,
mă simțeam neimplinit,
am dat-o în bară.
Da.
Exact așa sunt și eu. Adică obișnuiesc să desenez și când
nu-mi iese așa cum eu mi-am imaginat,
atunci și acolo, în momentul acela, mă simt dezamăgit.
Așa suntem noi, oamenii, vrem totul acum,
așa ne-am născut, în fiecare dintre noi se află
un perfecționist, așa trebuie să fim acceptați.
Eu cred că imaginea creată despre noi influențează în mare
măsură respectul de sine,
deoarece dacă aveți o părere proastă asupra voastră,
vă credeți grași sau urâți, atunci
precis nu aveți nici respect de sine, dar dacă exact opusul credeți
despre voi, atunci sigur aveți și respect de sine.
Eu știu despre mine, dacă am o zi proastă,
și simt că nu arăt bine, atunci automat și respectul de sine
îmi scade și deja nu mă simt în apele mele.
De acord sunt și cu faptul că familia influențează în mare
măsură părerea ce o aveți despre voi, pe mine de exemplu de mama
m-a crescut, numai pe ea am avut în viață, și compartamentul ei
față de mine ma afectat mult. Îmi spunea că sunt capabil de orice,
nimic nu este imposibil, impulsul necesar pt. respectul meu de
sine de la ea l-am primit.
Uimitor cât de mult te ajută faptul că ești susținut de părinți,
personal cred că asta contează cel mai mult,
Am crescut într-un mediu unde nu prea am simțit
căldura de familie, și faptul că am crescut
pe străzi nu m-a ajutat deloc. Nu am reușit să-mi găsesc rostul
pe pământ, numai după ce am citit biblia am reușit să-mi găsesc
locul și rostul pe acest pământ. Odată am auzit
pe cineva vorbind că noi suntem preoții roiali ai lui Dumnezeu,
am încercat să-mi imaginez acest lucru, de ex. când văd
un preot umblând în robă, plin de demnitate,
se simte că sunt conștienți de valoarea lor, arată așa de bine.
Faptul că noi suntem preoții roiali al lui Dumnezeu,
mă umple cu bucurie. Când mă gândesc la asta, de abia
îmi vine să cred: wow! Aș dori să ne mai spui odată povestea
ce am mai auzit-o de la tine data trecută, era ceva că noi toți suntem
luptători creștini.
Numai că Dumnezeu caută oamenii potriviți pentru acest lucru,
cam astfel suna povestea, nu?
Caută oameni care nu-și uită trecutul și de unde au venit,
învață din greșelile lor și folosesc această înțelepciune
pentru a îmbogăți regatul Lui. Caută copii care să ne
arate calea spre Isus, dacă mă întrebați pe mine
acești oameni sunt adevărați luptători.
O generație de luptători. De acum încolo
când te gândeșți la respectul de sine, ești la pământ,
nu te simți în largul tău,
ești dezamăgit în felul în care arăți, nu te simți atractiv,
crezi că nicăieri nu ești băgat în seamă, uită-te în Biblie unde
scrie că Dumnezeu caută generația de luptători,
caută preoți roiali, și oameni
care prin faptele lor bune, reflectă imaginea Lui.
Câteodată am dubii și mă întreb oare eu sunt
aleasa? El îmi răspunde: da tu ești.
Când încep să mă gândesc la asta chiar simt
că am fost creată după imaginea Lui, și mă
simt foarte împăcată cu mine însumi.
Mă simt bine și nu-mi pasă dacă unor oameni le
convine sau nu. Dacă Dumnezeu este împăcat cu noi,
atunci și noi ar trebuie să fim împăcați, ceea ce este un lucru
perfect și nu trebuie stricat. Nu trebuie să ne schimbăm înainte de a
a afla rolul nostru în viață, că Dumnezeu ne ajută cu indicii,
și se asigură să înțelegem ce înseamnă a fi creat după
imaginea Lui.
Când nu mă simt bună de nimic, și fără nici o valoare,
mă gândesc la ceea ce ne-a povestit Lenny,
care, după cum am aflat, este un adept al relațiilor,
și se simte implinit când reușește să stabilească o relație.
Eu sunt conștientă că singura relația de care într-adevăr avem nevoie
în viața noastră este realația noastră cu Dumnezeu,
deoarece El însuși spune că ne-a creat după imaginea Lui,
și după ce am fost creați, S-a uitat la noi și era mulțumit,
era foarte mulțumit cu ceea ce a reușit.
Vă rog, de acum încolo dacă nu sunteți mulțumiți de voi,
lucrurile nu merg cum ar trebui, și deveniți frustrați sau depresivi,
să vă amintiți de cele spuse adineauri în această emisiune.
Vă mulțumim că ați fost alături de noi,
la revedere.