Sziasztok, a nevem Cheri. Üdvözlök mindenkit az "Ösvénykeresők" műsorában.
Ma a depresszióról fogunk beszélgetni.
Amikor elkezdünk a depresszióról beszélgetni, mindig
arra gondolok: "Milyen nyomasztó.
Ki szeretne olyan műsort megnézni, amelyik a depresszióról szól?"
De azt mondják. "A depresszió olyan, mint egy nátha
a szellemi egészség területén." A depresszió annyira
általános, hogy a legtöbb ember, akivel leülünk beszélgetni,
azt mondja: "Megtapasztaltam én is,
tudom, miről beszélsz", és neki is van egy története.
Tehát ma erről fogunk beszélgetni.
Először is szeretném bemutatni vendégeinket,
ezek a fiatalok az ország különböző részeiről jöttek.
Különböző családi
háttérrel rendelkeznek, és előre szeretném megköszönni, hogy elmondjátok
saját tapasztalataitokat nekünk, és segíttek, hogy mi is segíthessünk
másokat megvizsgálni, mivel állnak szemben.
Kezdjük veled. Mi a neved és
honnan jöttél?
A nevem Lori Sproat, Eagle-ből jöttem, Idaho-ból.
A nevem Paddy McCoy, és már nagyon korán kezdtem,
és ez édesanyámtól van.
Jól van, mindig hozzá kell tennem valamit.
A Walla Walla-i iskolába járok, Washingtonba,
a Walla Walla-i kollégiumba.
A nevem Cherry Malott, Floridában élek.
Sziasztok, Jackie Ravine vagyok, és én is a
Walla Walla-i kollégiumba járok, de Dayton-ból származom, Ohio-ból.
A nevem Jason Henry, Oregon virágzó
metropoliszából.
A nevem Tim Blackburn, Eagle-ből jöttem, Idaho-ból.
Jól van, mindenkit üdvözlök.
Akkor kezdjük is. Nagyon sok meghatározását
hallottam a depressziónak. Ti mit gondoltok?
Mi ez? Mi a depresszió?
Azt hiszem, a depresszió egy dermedtség a hiány miatt,
amikor például elveszítesz egy közeli
rokonodat, vagy egy családtagodat, vagy egy barátodat, akivel nagyon
jó barátságban voltál.
Azt gondolom, hogy ez lehet a sok fájdalom miatt is, a szenvedések
miatt, és ennek eredményként
belül dermedt vagy, nem reagálsz semmire, lehet, hogy nem is
teszel semmit, már nem gondoskodsz többé
magadról és senki másról. Azt eredményezi, hogy semmibe
vedd a körülötted levő dolgokat.
Örülök, hogy ezt mondtad. Amikor én megtapasztaltam a depressziót,
az egyik dolog, ami igazán különleges, az volt, hogy úgy éreztem,
közönyössé váltam, nem éreztem magam fizikailag,
érzelmileg rideg voltam, ezért fizikailag is
dermedtnek éreztem magam.
Az egyik ok, amiért nehéz definiálni a depressziót,
azt gondolom az, legalábbis az én értelmem szerint,
és a korlátozott tapasztalatból, amin átmentem,
azért nehéz megmondani, mi a depresszió,
mert, ahogy mondtad, ez egy dermedtség,
a depresszió egy üresség,
egy hiány,
nem szükségszerűen szomorúság, rossz érzések,
vagy események, nem olyasmi, ami ott van,
hanem egy hiány, egy üresség.
Igen, azért is annyira nehéz megérteni, mi a depresszió,
mert azt gondolom, hogy ez különbözik
minden ember tapasztalatában.
Hogyan lehet tehát beleilleszteni ezt egy kategóriába,
vagy általánosítani, mint egy fajta
ürességet?
Egy kis ideig egy kórházban dolgoztam,
és ott láttam aggódó embereket,
és az első dolog, amit mondtak, azt volt, hogy:
"Ha valaki még azt mondja nekem, hogy: Fel a fejjel..."
Tudjátok? Olyan mint: imádkozz érte.
Én imádkoztam ezért. Összeszedtem magam,
megtettem, amit lehetett. Tehát ha valaki úgy érzi,
hogy ez megterhelő, ez olyasmi,
ami...
Ez sokkal jobban elszigetel másoktól, mint akármi más.
Ha ürességet érzel, egy hiányt,
akkor nem tudod megtenni. Én sem tudtam megtenni,
nem tudtam kapcsolatba lépni emberekkel, még a szeretteimmel sem,
azokkal, akik közel állnak hozzám. Azt akartam, hogy békén hagyjanak.
Tehát, mivel képtelenek vagyunk a kapcsolatokra,
ez egy elszigetelő dolog, és valaki azt mondta:
"A következőket kell tenned: mosolyogj, fel a fejjel,
a pohár félig tele van, nézz minden nap
a tükörbe és mondjad: Elég jó vagyok,
elég okos, az emberek szeretnek."
A depresszió valóban elszigetel.
Így van. Ez kissé pozitívabb gondolkodás.
Igen! Úgy értem, meg van ennek a helye, valamin
alapszik.
Másfelől, ha valaki olyannal akar kapcsolatba
lépni, aki depressziós,
akkor nehéz dolga van.
Ahogy a középiskolában néztem a depressziót,
nem tudtam mi az, mert meg voltam igézve
és boldog voltam.
Hé, mit csinálsz itt?
Tudom! De emlékszem, azt mondtam,
hogy a depresszió csak idővesztegetés.
Ezt tudatlanságból mondtam,
mert nem értettem.
Amikor depressziós voltam, úgy éreztem, megőrülök.
Nem tudok enni, nem tudok aludni,
nem tudok semmit sem tenni, nem vagyok boldog.
Mi történik velem? Miért érzek így?
Lehet, hogy rideg vagyok... Lelki beteg vagyok.
Ez egy kémiai egyensúlyhiány az agyban, melyet a gének okoznak,
vagy valami rossz dolog, ami életünkben történik.
Tehát azt mondod, hogy egyesek számára ez kémiai lehet.
Volt depresszióban szenvedő a családodban?
Igen. A depresszió egy családi vonás nálunk.
A nagynénéim ebben szenvedtek, a nagybátyáim is,
ezért ez az egyik ok.
Beszéljünk egy családi ereklyéről.
"Hadd hagyjam ezt rád."
Tudjátok, ami igazából nehéz számomra, az, hogy a depresszió
olyasmi, amiről nem beszélünk, tehát ha ez egy családi
vonás, mint amikor valaki azt
mondja: "Ó, gyönyörűek a szemeid, akárcsak a "
"nagymamádéi."
Nem azt mondják. "Ó, olyan a depressziód,"
"mint az édesapádé."
Így van.
Tehát számomra nehezebb megérteni azt, hogy
ahogy eltalál bennünket, vagy amikor
úgy érezzük: "Lehet, hogy valami eltalált",
senki a családból nem fogja azt mondani, hogy hajlamos
vagy a depresszióra, vagy hogy ez nálad genetikai és légy óvatos,
mielőtt beleesel.
Tehát azt akarod mondani, hogy van olyan időszak,
amikor helyénvaló belenézni a tükörbe és azt mondani:
"Boldog vagyok." vagy "Boldog vagy.",
de azt gondolom, hogy ez a depresszió korábbi szakasza,
vagy amikor már kijössz a depresszióból,
de a közepén... Ki volt már a depresszió közepén?
Ott ülsz és azt mondod: "Nem tudom
folytatni. Nem tudok többé
mozogni."
Azt gondolom, ez a depresszió,
amikor úgy érzed, nem számít, mit teszel,
ennek úgy sincs jó hatása,
olyan, mintha haszontalannak éreznéd magadat, vagy amit
teszel, nem használ semmire,
nem járulsz hozzá semmihez.
Számomra személyesen a depresszió, amikor valóban
keresztülmentem rajta kora tizenéves koromban, egy növekvő dolog volt.
Kismértékben kezdődött, és úgy tűnt, mintha elmennél, hogy gyomot
vess a kertedbe, és csak vedd át az életem
kertjének kezelését.
Mint kisgyermek, nagyon veszekedős voltam,
nemtörődöm gyerek, de amikor átmentem ezen a válságon
életemben, nem tudtam, hogyan kezeljem ezt,
annak ellenére, hogy az én hibám volt. De amikor azt mondták nekem:
"Ó, ez nem a te hibád", akkor mi van?
Akkor hirtelen semminek sincs többé rételme,
és a dolgoknak, melyeket meg kell tennem, nincs többé értelme.
Számomra a depresszió a következőt jelentette:
nem megértés, zavar,
amikor nincs válasz,
amikor nincs mód, hogy kezeljem ezeket a szenvedéseket,
a változások okozta fájdalmakat.
Pontosan. Valaki más?
Mit gondolsz Cerry a depresszióról.
Nem tudom. Én is voltam depressziós,
és nagyon sok problémám volt, mert ez azzal kezdődött,
hogy elveszítettem nagypapámat, amikor 8 éves voltam,
és aztán ez még rosszabb lett, mert egy évvel később
megtudtam, hogy édesapámnak rákja van,
és ők olyan emberek voltak, akiket igazán szerettem,
és ezek betegek és meghalnak. Ez nagyon nehéz volt.
Emlékszem, hogy azt mondtad ezelőtt, hogy nagyon közel álltál
a nagypapádhoz, és nagyon sok időt töltöttél
vele a házába.
Bármikor problémám volt az iskolában,
elmehettem hozzá, mint egy baráthoz, és vele lehettem,
és ő mindig megnevettetett engem,
de aztán elment, és egy ideig
nem maradt senkim. Vagyis maradt, de nem értettem meg.
Milyen rákba szenvedett édesapád?
Egy rákos daganat volt az agyában és erre
egy évvel nagyapám halála után jöttek rá,
és ez nagyon félelmetes volt, mert agyműtéteket végeztek
rajta és néhányszor majdnem belehalt ezekbe.
Nagyon félelmetes volt, mert szerettem őt,
és már nem ugyanaz, aki azelőtt volt,
de legalább még mindig életben van.
Kivágtak egy darabot az agyából, ugye?
Igen.
Akkorát, mint egy ököl.
Igen.
Tehát sok változás volt, és te mit tettél?
Mert ahogy hallgattalak, azt gondoltam:
"Hogyan kezeltem volna én ezt 8 vagy 9 éves koromban,
vagy 10 évesen?" Amikor depressziós lettél,
milyen volt ez a depresszió?
Úgy éreztem, nem vagyok olyan jó, mint
mások, mindenki jobb nálam,
értéktelen vagyok. Nem voltak jó érzéseim magammal szemben.
Az élet csak bla-bla volt.
Én... nem tudom.
Ilyen helyzetekben, akik komolyabban
megtapasztaltátok, mint azok, akik
nem tapasztalták meg olyan mélyen,
mit kerestek? Mire van szükségetek?
Mit tudnak a kívülállók felajánlani?
Nem tudjuk jobbá tenni.
Vannak olyan dolgok, mint az ima vagy a gyógyítás,
személyes önvizsgálat, önfelfedezés,
amely kigyógyíthat, vagy kezelheti ezt.
Azt gondolom, ez a legjobb módja ennek.
Mit tehetnek mások életünkben,
mit ajánlhatnak fel?
Az egyik dolog, ami jellemző, az energia elvesztése,
az étvágy elvesztése, a személyiség elvesztése,
egy személy, aki mindig ideges,
minden apróság elszomorítja,
a kicsi dolgok, a nyilvánvaló dolgok,
és egy olyan ember, aki mindig egyedül akar lenni.
Vannak, akik kedvetlenek, de a depressziósak
általában kedvetlenek, egy percig boldogok lehetnek,
aztán másik pillanatban ordítoznak.
Ilyen dolgokat kell keresni.
Én, mint férfi, azt mondják, hogy a férfiak
"rögzítő" orientáltak, rögzíteni szeretném a problémát,
de vannak olyan személyiség típusok, akik rögzíteni akarják
a problémát.
A depresszió, mint annyi más, lehet egy élethosszig tartó
küzdelem.
Mindannyiunknak vannak küzdelmeink, melyekkel egész életünkben
küszködünk, de Isten kegyelméből
győzhetünk ezek felett,
de meg kell értenünk, hogy a depresszió sokak számára
ez egy ilyen élethosszig tartó küzdelem,
és olyasmi, amit valószínű, nem tudunk rögzíteni.
Számomra, amit valaki megtehetne és
ami segítene az, hogy azt mondja: "Elfogadlak olyannak, amilyen vagy,
lehetsz depressziós, akkor is szeretlek,
és lehet, hogy nem tudod ezt rögzíteni,
de át fogsz jutni ezen."
Tudjátok, mi segített nekem?
Egyszer emlékszem, hogy a Bibliát olvastam,
és olvastam egy történetet Dávidról, és egy évig tartó depressziójáról.
Olyan volt, mintha hírtelen azt mondta volna: "Van itt valaki,
aki összevissza beszél és őrült, és azt mondja:
a párnám átázott az éjjel, érzem, hogy a csontjaim
megáztak. Úgy tűnik, nem tudok
mozogni, sem lélegezni."
Annyira hálás voltam, hogy láttam ezt a Zsoltárok könyvében,
ahol azt mondja: "Szeretlek, Uram.
Köszönöm, hogy visszaadtad életemet,
és hogy betöltöttél engem örömmel."
és hírtelen reménykedni kezdtem, mert voltak mások is,
akik depressziósak voltak.
Akárcsak Dávid, amikor depresszióba estem,
hírtelen minden sötétnek látszott.
Azt mondtam:
"Minden sötétnek tűnik, az egész világ sötétnek tűnik,
az elnökök elmennek a bíróságra,
a gyerekek bemennek az iskola udvarába, vagy
az osztályba." És hírtelen nem csak a saját szomorúságom
és a saját veszteségem volt, hanem úgy tűnt, hogy ez
mindenhol megtörténik, és az egyedüli reményem
a Biblia ígéreteiben volt,
a menny ígéreteiben,
hogy valahogy kitarthatok, amikor úgy érzem, nem tudok
semmiben kitartani.
Ez emlékeztet engem...
Igen, tulajdonképpen van egy olyan rész, amely erről szól.
Ez egy párbeszéd, azt hiszem,
részben a mai világnézetről szól,
és arról a világnézetről, amely egy depressziósnak
lehet, vagy csak megfigyelés.
Aztán a másik oldalon ott van a reményteljes kilátás,
hogy milyen jó dolog vár ránk,
azok az ígéretek, melyeket a Biblia ajánl fel.
Megtehetitek ezt?
Azt hiszem, néha, amikor ilyen küzdelmeink vannak,
a remény nincs az otthonunkban.
Tehát, megtehetjük ezt?
Igen, szeretnénk.
Kicsit nehéz...
...de a depresszióról beszélünk.
Ez nem nevetséges, ugye?
Jól van...
Néha azt kívánom, bárcsak megszűnnék létezni.
Ez lenne a lelkiismeretes tiltakozásom a társadalom ellen.
Ez a hely, úgy általában a föld, nem
jó számomra.
Gondoljunk most erre. Ez egyikünknek sem jó hely.
Nem kellene itt lennünk.
Tökéleteseknek voltunk teremtve.
A nevem Ellen. Ellen White,
és barátaim, sok évvel ezelőtt,
látomásban láttam az otthonunkat, az Új földet,
Jézussal az élen leszálltunk a mennyből
a nagy városból erre a földre,
és volt itt egy hatalmas síkság, aztán felnéztem,
és láttam, hogy a nagy város leszállt a mennyből
az Istentől arra a helyre, ahol álltunk.
De aztán kimentünk a városból, hogy lássuk
a helynek dicsősségét, és láttam nagyon sok lakóhelyet,
melyek ezüstből készültek, melyben a szenteknek
kellett lakozniuk, és mindegyikben volt egy arany polc.
Láttam, ahogy a szentek bementek a lakóhelyekbe,
levették fénylő koronáikat
és letették az arany polcra,
és kimentek a házból a közelben levő rétre.
Fény ragyogott fejük felett, ahogy folyamatosan
Istent dicsőítették.
Egyszer elmentem Chicago-ba, és tudjátok, mi az első dolog, amit
látunk, amikor bemegyünk a városba?
A gyárak.
Ezek tonnaszámra árasztják a tömény, fekete, gomolygó füstöt
a levegőbe.
Valami nincs rendben, amikor olyan társadalomban élünk,
ahol az épületek a nappalt
éjszakává változtatják.
Tudom, hogy ugyanez van New York-ban és
Los Angeles-ben is.
Ez nem igazságos.
Aztán láttam sok virágot. És ahogy letéptem a virágokat,
így kiáltottam: "Ezek sohasem hervadnak el."
Aztán volt egy füves rét, magas fűvel
és ez élénk zöld volt.
Aranyba és ezüstbe játszott, ahogy büszkén hullámzott
Jézus, a Király dicsősségére.
Aztán egy másik rétre mentünk, ahol nagyon sok állat volt,
az oroszlán és a bárány, a leopárd és a farkas,
mind együtt feküdtek tökéletes összhangban.
Békésen követtek minket, ahogy tovább mentünk,
és aztán egy erdőhöz értünk,
de ez nem olyan volt, mint a mi erdőink: sötét és piszkos. Nem!
Mindenhol fény és szépség volt,
ahogy a fák ide-oda hajlongtak. Aztán kimentünk az
erdőből, és a Sion hegye felé tartottunk.
Láttam egy másik csoportot, akik ugyancsak
a hely szépségét szemlélték.
Ahogy üdvözöltük őket, megkérdeztem Jézustól, kik ezek?
Mert észrevettem, hogy a ruhájuk makulátlanul fehér,
és piros szegély van rajtuk,
és a koronáik csillogóak.
Amikor megkérdeztem Jézustól, kik ezek, azt mondta,
hogy ezek vértanúk, akiket Érte öltek meg.
Velük együtt volt egy megszámlálhatatlan sokaság.
A dolgok kicsúsztak a kezeink közül.
Nem jó ebben a társadalomban élni,
ahol minden évben 3 nő közül 1-et megerőszakolnak.
Ezek a nők a feleségeink, nővéreink, édesanyáink,
lányaink, barátnőink.
És a gyerekek....
Minden évben 3 millió gyermekkel élnek vissza.
És ezek csak a feljegyzett esetek.
Minden nap lelkük ki van tépve gyönge
szorításukból,
amíg valaki, akire felnéznek, visszaél velük.
Előttünk volt a Sion hegye, és a tetején volt egy templom.
Körülötte volt 7 másik hegy,
melyen rózsák és liliomok virágoztak.
Néztem, ahogy a kicsinyek másztak fölfelé, vagy ha úgy akarták,
használták szárnyaikat, hogy felszálljanak a hegyek
tetejére, és leszedjék a soha el nem hervadó virágokat.
Azokat a csodálatos dolgokat, melyeket ott láttam, nem tudom leírni.
Ó, ha Kánaán nyelvén beszélnék is,
valószínű, hogy csak keveset tudnák elmondani
ennek a helynek a dicsősségéről.
Jézus előttünk ment be a városba.
De hamarosan hallottuk kedves hangját, ahogy hív bennünket:
"Jertek, én népem a vacsorára, mert a nagy nyomorúságból
jöttetek, szenvedtetek,
de az Én akaratomat cselekedtétek, ezért felövezem magamat,
és szolgállak titeket."
Ahogy bementem a városba, láttam egy ezüst asztalt,
amely több mérföld hosszú volt, de mégis láttam
a végét.
És az asztalon az élet fájának gyümölcse
volt, a manna,
füge, mandula, és sok más
gyümölcs.
Senki nem tartozik ide,
de itt vagyunk.
Gondolkodunk, beszélgetünk, nevetünk, énekelünk, és minden
félét teszünk.
Azért tesszük ezeket, mert nem tartozunk ide.
Ez nem a mi otthonunk.
Nézzetek körül. Ez egy barlang.
Mit csinálunk mi ebben a barlangban?
Az angyalokkal akarunk lenni.
Mit teszünk mi ezekben a testekben?
Valamilyen oknál fogva Keményen, kétségbeesetten
próbáljuk tettetni, hogy bennük vagyunk,
oda tartozunk,
hogy itt vagyunk, és ide tartozunk.
Megkérdeztem Jézust, ha ehetek-e a gyümölcsből,
de Ő azt mondta: "Nem.
Mert azok, akik esznek ennek a földnek a gyümölcséből, többé nem mennek
vissza a földre. De hamarosan," mondta,
"ha hűséges leszel, ehetsz
az élet fájának gyümölcséből, és ihatsz
a források vizéből. De most vissza kell menned,
hogy elmondjad másoknak, amit megmutattam neked."
Aztán egy angyal gyengéden visszavitt
erre a sötét földre.
Néha azt kívánom, bárcsak a világegyetem
szélén állanék.
Ha megtehetném, odamennék és így kiáltanák:
"Az éjszaka elmúlt, ideje hazamenni."
Senki nem tartozik ide.
Úgy értem, valahol...
... valahogy...
van egy szépség abban, hogy belenyugszunk
a küzdelembe.
Néha azt gondolom, nem bírom itt tovább.
A földi dolgok nagyon barátságtalanok számomra.
Nagyon magányos vagyok itt,
mert láttam egy jobb földet.
Bárcsak galambszárnyam volna,
hogy elrepülhessek,
és nyugalmat találjak.
Ámen.
Gondolkodom ezen, és azt gondolom, hihetetlen
reményt jelent számomra az, hogy van mennyország.
Vannak időszakok, amikor körülnézek,
és a legtöbb család tönkremegy, drogfüggők
és alkoholisták, és még azoknak is, akik
nem ilyen háttérrel rendelkeznek, meghal a
nagypapájuk, és azt gondolom, ez egy szomorú dolog.
Jó, hogy tudjuk, hogy ez nem a mi otthonunk,
hogy van egy helyünk, ahol Jézus vár ránk,
és ez csak idő kérdése. Ez segít valamelyiktöknek?
Az az érzés, hogy nem számít, milyen keményen próbáljuk is meg,
nem leszünk képesek beilleszkedni itt,
valahogy egy vigasztaló érzés.
Amikor a mennyre gondolok,
körülnézek világunkban,
látom a könnyeket, a fájdalmat, a szenvedést,
olyanokat, akik elveszítik szeretteiket, akiknek kémiai
egyensúlyhiányuk van, melyet nehezen tudnak uralni és leküzdeni.
Gondolok a Biblia utolsó fejezeteire,
amikor az utolsó fejezetben a mennyről beszél,
és arról, ami történni fog,
és lefesti Isten képét,
ahogy lejön és megérinti arcodat és letöröl
minden könnyet.
Ez a legcsodálatosabb kép, amit életemben valaha elképzeltem.
Hát nem nagyszerű?
Ez arra késztet, hogy elmondjam valakinek,
el akarom mondani valakinek, hogy ha vannak szomorúságok,
ha vannak ilyen dolgok életünkben,
ez nem a mi otthonunk. Meg van ígérve nekünk az öröm,
van reményünk,
amely sok emberben nincs.
Tudod, Jason, hallottalak énekelni egy éneket, amely
hasonló ahhoz,
amit eljátszottak nekünk.
Hú-ha, ez egy ének, amely tulajdonképpen
részben arról a látomásról szól, melyet Jackie felolvasott nekünk.
Nem emlékszem az illető nevére, aki ezt írta,
de ez valóban egy jó ének.
Elénekelnéd nekünk?
Igen, szeretném elénekelni.
A mennybe akarok menni, letépni egy soha el nem hervadó virágot
arról a hegyről, ahonnan látni lehet
Istenem templomát.
A mennybe szeretnék menni,
ahol minden fénylő és dicsőséges.
Nagyon szeretnék Jézussal lenni,
nagyon szeretnék Istennel lenni.
Néha azt gondolom,
nem tudok tovább itt maradni.
Nagyon magányosnak érzem magam itt,
mert láttam egy jobb földet.
Ó, bárcsak szárnyaim lennének, mint egy galambnak,
hogy elrepüljek és nyugalmat találjak.
A mennybe akarok menni.
Hallani akarom Jézus hangját:
"Megmostad ruhádat az Én vérembe,
és kiálltál az Én igazságomért."
Amikor a mennybe jutok,
leteszem koronám Jézus lábaihoz.
Imádni akarom az Ő nevét örökké,
mert Ő annyi mindent tett értem.
Néha azt gondolom,
nem tudok tovább itt maradni,
magányosnak érzem itt magam, mert láttam egy jobb földet.
Ó, bárcsak szárnyaim volnának, mint egy galambnak,
hogy elrepülhessek
és nyugalmat találjak.
Ó, bárcsak szárnyaim volnának, mint egy galambnak,
hogy elrepülhessek,
és nyugalmat találjak.
Elrepülhessek.
Gyönyörű.
Nagyon szépen köszönöm, hogy elmondtátok történeteiteket a depresszióról,
és ezt nehéz elmondani, mert
emlékeztet bánatunkra.
Sokkal szórakoztatóbb az örömről beszélni, a békéről,
amit Krisztusban találunk, és tudom, hogy mindannyian
megtaláltuk ezt, ami egy jó dolog.
Kérlek, ne feledjétek: nem számít, mit éreztek,
nem számít, milyen fájdalmas dolgokat láttok ezen a világon,
mert nem akarunk itt maradni.
Soha nem akartuk megtapasztalni a halált,
nem akartuk elveszíteni azokat, akiket szeretünk.
Isten azt mondja: "Nézzetek Rám, tegyetek félre mindent,
amiről azt gondoljátok, hogy fel kell fedeznetek itt, és csak nézzetek
Rám és kérdezzetek meg: Mit kell tudnom
erről a világról? És mit kell tudnom a következő
világról, hogy reményt kapjak?"
Emlékszem egy időszakra az életemből, amikor depressziós voltam.
Megvettem minden "Segíts magadon" könyvet, nagyon sok volt belőle.
De csak azt fedeztem fel, hogy egyáltalán nem segítettek.
Az egyetlen segítség az volt, amikor Istenhez fordultam
és azt mondtam: "Kérlek, adj reményt."
És Ő megtette.
Szeretném a Zsoltárok 30: 5-el végezni, ahol azt mondja,
és ezt ne feledjétek:
"este bánat száll be hozzánk, éjjelre
öröm." Tehát ne feledjétek, az öröm reggel jön.
Köszönjük, hogy néztetek bennünket,
találkozzunk legközelebb is.