Sziasztok.
Sziasztok, srácok.
Hogy vagytok?
Köszönjük, jól vagyunk.
Nem fogjátok elhinni, miről fogunk ma beszélni,
mert ez a te történeted, Gavin. Vicceltem.
Arról fogunk beszélni: "Amikor Isten szaladt",
és még nem fogok belemenni abba, hogy ez mit
jelent, de az egyetlen alkalom, amikor Istent szaladni láttuk, mikor volt?
Ez a mai témánk. A nevem Cheri,
és üdvözlök mindenkit az Ösvénykeresők műsorában, és mielőtt megkezdenénk,
szeretném, ha ezek a gyerekek bemutatkoznának,
mert mindannyian különböző helyekről
és különböző hátterekből jöttek.
Tehát ezzel fogjuk kezdeni, mutatkozzatok be,
honnan jöttetek?
Sziasztok, a nevem Tim Blackburn, Eagle-ból jöttem, Idaho-ból.
A nevem Patrick Earl, és Salmon-ból jöttem, Idaho-ból.
A nevem Carla Wake, Kanadából jöttem.
A nevem Gavin Sailsberg és Washingtonból jöttem,
és elmondhatom, hogy láttam az Istent szaladni.
Nagyszerű.
Igen.
A nevem Jessica Anguiano, Texasból jöttem,
nemrég költöztünk le Nyugat-Frankfort-ba, Illinois-ba.
A nevem Lori Sproat, Eagle-ban élek, Idaho-ban,
és egész életemben ott éltem.
Szia Lori, köszönöm, hogy mindannyian csatlakoztatok hozzánk.
Tehát: "Amikor Isten szaladt". Csak egyetlen hely van a Bibliában,
minden hely a Bibliában a csodálatos Tanácsadóról beszél,
a nagy Királyról, a Harcosról, arról, hogy Isten az Atyánk,
Isten a kezdet és a vég, és ilyen
hihetetlen dolgokat mond Istenről, de csak egy hely van,
amelyik arról beszél, hogy Isten szaladt.
Tudja valaki közületek, melyik történetről beszélek?
Azt hiszem, én tudom.
Melyik?
A tékozló fiú történetéről, aki Hozzá szaladt.
Pontosan.
Tudod, hol van ez a történet megírva?
Lukács 15-ben, a 11-dik verstől kezdődően.
Elolvasnád ezt nekünk?
Én? Igen.
Ez egy hihetetlen történet, és az oka annak, hogy ti most
itt vagytok az a tény, hogy úgy gondolom, mindannyian
összefüggésben vagytok ezzel a történettel.
Jól van.
Gyerünk.
Jó.
"Egy embernek vala két fia."
"És monda a kisebbik az ő atyjának:"
"Atyám, add ki a vagyonomból rám eső részt."
"És az megosztá köztük a vagyont."
"Nem sok nap múlva aztán, a kisebbik fiú öszeszedvén mindenét,"
"messze vidékre költözék,"
"és ott eltékozolá vagyonát, mivelhogy dobzódva élt."
Élt-e valaki közületek dobzódva?
Először amikor olvastam ezt, tudjátok, mit gondoltam?
Azt gondoltam, hogy összefüggésben vagyok ezzel a fiúval, mert
"Adj pénzt, apa, nem akarok várni addig, amíg meghalsz,"
és ilyen dolgok, "Bulizni akarok."
"Nem akarok itt maradni, el akarok menni."
Tehát elment egy más helyre és olyan, mintha bulizott volna.
Igen. Én is összeillek vele.
Én is.
Pontosan.
Azt mondja a 14-dik versben: "Minekutána pedig mindent elköltött,"
"támada nagy éhség azon a vidéken,"
"és ő kezde szükséget látni. Akkor elmenvén, hozzá szegődék"
"annak a vidéknek egyik polgárához, és az elküldé őt"
"az ő mezeire disznókat legeltetni. És kívánja vala megtölteni az ő gyomrát"
"azzal a moslékkal, amit a disznók ettek,"
"és senki sem ád vala néki."
Egy alkalommal, annyira meg voltam törve, és annyira éhes voltam, hogy munkát
szereztem egy gyárban. És ebben a gyárban dolgoztam,
nem azt mondom, hogy a gyári munka rossz, de ez a gyár annyira rossz volt,
és a lyuksajtolónál dolgoztam, és hosszú
pengéket kötöttek az ujjaimra, mert nem volt
semmi biztonsági dolog a lyuksajtolónál, így ráragasztották
ezeket a hosszú pengéket az ujjaimra,
így amikor valamit a lyuksajtolóba tettem,
ami kilyukasztotta azt a formát, amit
készíteni akartak, nem vágtam el az ujjaimat,
de mégis elbocsátottak, mert levágtam
ezeket a pengéket. De azért is illek össze ezzel,
mert ez a fiú azt mondta: "Munkát kell keresnem, és"
"már nincs több pénzem."
A disznókat nézve, úgy tűnik, le kellett nyelnie
büszkeségét, miután annyira gazdag volt.
Ő valóban a kétségbeesés mélyén volt.
Továbbmegy és azt mondja a 17-dik versben. "Mikor aztán"
"magába szállt, monda: Az én atyámnak mily sok bérese"
"bővölködik kenyérben,"
"én pedig éhen halok meg."
"Fölkelvén, elmegyek az én atyámhoz,"
"és ezt mondom néki: Atyám, vétkeztem az ég ellen"
"és ellened. És nem vagyok immár méltó,"
"hogy a te fiadnak hivattassam. Tégy engem olyanná, mint a te"
"béreseid közül egy. És felkelvén, elméne az ő atyjához."
"Mikor pedig még távol volt,"
"meglátá őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve."
"És oda futván, a nyakába esék, és megcsókolgatá őt."
"És monda néki a fia: Atyám, vétkeztem az ég ellen"
"és te ellened. Nem vagyok méltó immár, hogy a te fiadnak hivattassam."
"Az atyja pedig monda az ő szolgáinak:"
"Hozzátok ki a legszebb ruhát, és adjátok fel rá."
"És húzzatok gyűrűt a kezére, és sarut a lábaira."
"És előhozván a hízott tulkot, vágjátok le,"
"és együnk és vigadjunk. Mert ez az én fiam"
"meghalt, és feltámadott. Elveszett és megtaláltatott."
"Kezdének azért vigadni."
Hát nem nagyszerű. Ez tetszik nekem.
Tudja valaki közületek beleilleszteni magát ebbe,
amikor hirtelen, mert a példázatban kit
jelképez az atya?
Jézust. Istent.
Ez Jézus, ez Isten.
Gavin, mondtál valamit ennél a pontnál
korábban, azt mondtad, hogy
az atya biztosan várta őt.
Igen. Minden nap. Biztosan kinn volt,
mert meglátta őt távolról
és valószínű nem a földeken dolgozott, mert voltak
szolgái, tehát biztosan kinn állt.
Minden nap azt mondta: "Remélem, hogy ma a fiam hazajön."
Tehát, ha az atya Istent jelképezi a példázatban,
akkor kit jelképez a fiú?
Engem, mindannyiunkat, mindenkit, aki él.
Most szeretném elmondani az embereknek,
hogy mit jelent ez a példázat a modern életben,
és kik a tékozló fiúk és ki az atya.
Tehát ma meghallgatjuk az emberek bizonyságtételét.
Lori, szeretnék egy kicsit arról beszélni, hogy honnan
jöttél. Veled kezdjük, rendben van?
Igen. Nem nevezném a
családomat egy hibásan működő családnak,
de tudom, hogy te annak neveznéd, mert hallottál
róla.
Ismerem őket, hallottam a történeteket, és arra gondolok,
hogy vicces lenne kitalálni, mit nevezel
te akkor rosszul működőnek?
Először is örökbe fogadtak, és az örökbefogadó családom
azt hiszem, rendes volt abban az időben, amikor felnőttem,
de én...
az örökbefogadó apám alkoholista volt.
Alkoholfüggő.
Alkoholfüggő, igen. Ezzel problémáim voltak,
mert mindig össze voltunk csomagolva, és készen
álltunk, hogy elmenjünk valaki máshoz, hogy ott töltsük az éjszakát,
vagy a hétvégét, vagy ahogy hozta a helyzet.
Mert...?
Mert erőszakos volt szóbelileg,
és néha fizikailag is.
Várj csak, erőszakosan viselkedett, ezért ti
össze voltatok pakolva és készen álltatok, hogy bármikor elmenjetek,
ha a helyzet úgy hozta.
Igen.
Hány éves voltál akkor?
Még csak nem is emlékszem. Tudom, hogy azelőtt kezdődött, mielőtt
vissza tudok emlékezni, de amire már visszaemlékszem, az
4 éves koromba volt.
Jól van.
Emlékszem egy vicces történetre, amit elmondhatok,
amikor 3 éves voltam.
Már akkor láttam, mit tesz az alkoholizmus az emberekkel,
és hogyan hat rájuk, amikor nagybátyámat néztem és apámat,
így egyik alkalommal nekem is adott egy kortyot
az italából és azt gondoltam, hogy ez mókás lesz,
és azt gondoltam, hogy részeg vagyok, és elkezdtem szaladgálni,
táncolni, kiáltozni, bukfencezni, mert azt gondoltam,
hogy egy részeg kisgyerek vagyok.
És ezt láttad tőlük.
Ezt láttam az emberektől,
így azt gondoltam, hogy így tesznek, habár
nem voltam részeg.
Aztán azt hiszem innen lefele menetem.
.
Nevetek, de azt hiszem, 3 évesen
nem kellett volna elszaladni valakitől,
aki erőszakos, vagy tudni, mit jelent egy iszákossal
egy házban élni,
így egyik részem érzi, hogy ez nagyon szomorú dolog, habár azt gondolom,
hogy vicces az, ahogy elmondod ezt, valóban vicces.
Sokszor valóban nagyon szomorú voltam, emlékszem, hogy bezárkóztam
a szobámba, vagy a szekrényembe, mert egy nagy
szekrényem volt, így eltűnhettem benne, és ott ültem
és órákig sírtam, vagy kimentem és
sírtam, mert volt két kutyánk és ők voltak a legjobb barátaim,
tehát ezt tettem, kimentem és nekik sírtam,
bárhol lettem volna is.
Mindentől lehangol voltam, ami
csak történt.
Az örökbefogadó anyámnál rákbetegséget állapítottak meg, és
egyre betegebb lett. Először nem volt beteg, és megpróbálták
eltitkolni előlem ezt, mintha nem lett volna nagy dolog, és mindenki
élt tovább, de mégis tudtam, hogy
meg fog halni, nem tudtam, mikor, de tudtam, hogy ez bekövetkezik.
Hát nem hátborzongató, hogy ő volt az, aki
megbetegedett, mikor az apa volt az, aki annyira zaklató volt.
Igen. És ez nagyon dühössé tett hosszú ideig,
mert őszintén elmondhatom, hogy az kívántam, azért imádkoztam,
és azt reméltem, hogy apám meghal.
Még meg is akartam ölni egyszer.
Mindenem a halálát kívánta, és amikor rájöttem,
hogy anyám az, aki meg fog halni,
ez nagyon sok gyűlöletet szült bennem, apám
irányába leginkább, és haragudtam Istenre is.
De ugyanabban az időben Hozzá fordultam, mert tudtam,
hogy segítségre van szükségem, mert elkezdtem kábítószert fogyasztani,
és bandákhoz csatlakoztam, és az erőszakhoz, és láttam,
ahogy az embereket leszúrták és meggyilkolták az utcán.
És akkor hány éves voltál?
14-15 körül.
Ugyanakkor megerőszakolt valaki, akit ismertem.
Úgy értem, ilyen dolgok történtek, és én érzéketlen lettem a
halállal, fájdalommal szemben és mindennel,
ami megtörténhet veled, mint gyermekkel.
De akkor rájöttem, hogy valami baj van
az életemmel, mert 10 éves koromban, körülbelül
7-10 temetésen vettem részt. Olyan emberekén, akik öngyilkosok lettek,
akiket szerettem, akik engem szerettek.
Azok az emberek, akiket valaha ismertem, akik szeretetet adtak,
mind meghaltak, vagy öngyilkosok lettek néhány esetben.
Így a gondolataim az öngyilkosság felé fordultak. Azt gondoltam:
"Nincs semmi, amit tehetnék, nincs semmi értelme,"
"hogy itt legyek, mert senki nem törődik velem,"
mert először is örökbe fogadtak, így nyilvánvaló,
hogy az igazi szüleim nem törődtek velem,
nem törődtek azzal, hogy mi történik velem.
Eldobtak maguktól.
Ismerted őket?
Nem. Soha nem ismertem meg őket.
Megérdeklődtem néhány dolgot, de ezek mind összezavarnak,
fogalmam sincs.
Azt gondoltam, hogy ez olyan nehéz, azt gondoltam, hogy
senki sem akar engem, akkor miért vagyok itt?
Senki sem fog hiányolni,
senkit sem fog érdekelni.
Mert senki nem törődött velem,
soha nem tudtam, milyen a szeretet.
Voltak, akik elkezdtek vinni magukkal a gyülekezetbe
abban az időben, és így megismertem Istent,
megismertem ezeket a dolgokat, a történeteket,
megtudtam, hogy ki volt Ő, tudtam, hogy valahol ott fenn van,
de soha nem tudtam, hogy a szívemben van.
Soha nem ismertem azt az Istent, Aki bennem volt.
Soha nem tudtam, hogy célja van az életemmel.
Szeretnék valamit elolvasni, ami segített.
Ez a Jeremiás siralmai 3: 55-ben van. Azt mondja:
"Segítségül hívtam a Te nevedet, ó Uram, a legalsó veremből."
"Hallottad az én szómat: ne rejtsd el füledet"
"sóhajtozásom és kiáltozásom elől. Közelegj hozzám, amikor segítségül hívlak téged,"
"mondd: Ne félj!"
"Pereld meg, Uram lelkemnek perét, váltsd meg életemet."
Számomra ez leírja az egész életemet.
A fájdalmat, amit láttam, az embereket, akiket leszúrva láttam,
a kábítószereket, amiket eladtam az embereknek, melyek valószínű életeket oltottak ki,
fogalmam sincs, a fájdalmat, amit okoztam, tudom, azoktól
az emberektől, akiket fizikailag bántalmaztam.
Néha ez a nyomasztó bűntudatom és fájdalmam van,
és azt gondolom. "Hogy tehettem ilyen dolgokat?"
"Hogy lehettem ilyen kegyetlen?"
De ezekre a dolgokra gondolok, és visszaemlékszem arra,
hogy Isten nem ad többet, mint amennyit elszenvedhetünk,
és mindig ad valamit, és elvárja tőlünk,
hogy a legjobbat hozzuk ki belőle.
A küzdelmeket, amiken átmentem, tudom, hogy
egy jobb célra tudom használni, hogy másokon segítsek.
Csak le kell ülnöm és meg kell hallgatnom őket, és ők tudják,
hogy nem ők az egyetlenek, akik nehéz időszakokon mentek át.
Azt hiszem, az a leghihetetlenebb,
hogy ha valaki más ezt érzi, akkor szóljon, de a tény,
hogy már kisgyerekkorodtól ilyen rettenetes
dolgokon mentél át, és személyesen tudom ezt
tőled, hogy a családod
eldobott magától, és az alkohol, és ezek a dolgok
a családban, és aztán az örökbefogadás, és az, hogy az utcára
kerültél, és belekeveredtél abba az
életstílusba, és a düh, ami kialakult benned. El tudom képzelni,
hogy hírtelen a gyülekezetben voltál és rájöttél, hogy Isten azt mondja:
"Szeretlek téged."
Amikor rájöttél erre, mi történt?
Mit éreztél?
Ez valójában kissé megijesztett,
és ez még mindig így van, mert soha nem ismertem eddig a
szeretetet és még mindig eltolom magamtól,
mert ez olyan, mit egy idegen tárgy számomra,
valami, amit nem ismerek,
amitől félek. Olyan, mint a tűz.
Ha megérinted, megéget. Így érzek én is
a szeretettel kapcsolatban, hogy ha túl közel megyek hozzá, meg fogok
égni, így visszahúzódom, mert nem játszom a tűzzel.
De tudom, hogy nem számít, mikor teszem meg,
de mindig visszamehetek Istenhez.
Sok időbe telt, míg megtanultam ezt,
de megtanultam örökbefogadó anyám halála miatt,
és a látomás miatt, amit kaptam.
Nem úgy történik, hogy egy éjszaka
hirtelen azt mondom: "Meg fogok változni és nem"
"fogok többé ezen az úton járni. Tudom, hogy Isten szeret engem,"
"és minden rendben van, és ezt fogom tenni"
"életem minden napján, életem végéig."
mert tudom, hogy ez nem igaz.
Küzdenem kellett ezzel, ezek olyan dolgok voltak,
amikkel küzdenem kellett, a fájdalommal.
Elmentem tanácsadásra, de manipuláltam a tanácsadót
azzal, hogy elhitettem vele, hogy minden, amit mondtam, igaz,
így nem jártam tovább tanácsadásra, mert azt
gondolták hogy egy tökéletesen normális gyermek vagyok.
.
Mi máshogy mondtuk volna.
Tehát a tékozló fiú története elmondja, hogy Isten meglátott téged,
látott téged a gyülekezetben, látta, hogy abból az irányból jössz
és Ő hozzád szalad, és azt mondja: "Tudod, Lori, nagyon aggódtam érted,"
"köszönöm, hogy eljöttél", és ez az érzésed van
még a küzdelmeidben is, hogy Isten gondoskodik rólad,
Isten azt mondja...
Ma ezt sokkal jobban értem, mint valaha
életemben, a próbák miatt,
amiken keresztül mentem. Tudom, hogy semmi sem túl
nagy, amivel Isten nem tud megbirkózni, ha átadjuk Neki.
Tudom, hogy ez volt a problémám, mindent saját magam akartam
intézni, és felraktároztam ezt magamba, de akkor
elveszítettem az irányítást. Most már megértem, hogy amikor
valami történik velem, ha valamilyen küzdelmem
van az életemben, azt mondom: "Istenem, ezt nem tudom megtenni."
Vagy hátrazuhansz, vagy arcra esel,
vagy térdeidre esel, de valahogy kinyújtod kezed
Isten felé, mert nem teheted azt, amit
akarsz, hanem Valakit el kell érned.
Vagy hátrazuhansz,
és az égre nézel, és azt mondod: "Istenem, miért én?"
vagy Őt okolod, vagy megkérdőjelezed Őt,
vagy a szeretetére vágysz.
Úgy hangzik, mint amikor a tékozló fiú lefeküdt
a disznók ketrecébe és azt mondta: "Ó, kérlek,"
"az apám szolgáinak jobb dolga van, mint nekem."
Édesanyám volt a megmentő kegyelem számomra.
Elszöktem édesanyámtól, mert volt egy veszekedésünk,
és ő elküldött otthonról,
és aztán ki lettem rúgva onnan, ahova mentem,
és azt mondtam: "Nem! Nem megyek vissza anyámhoz."
Tehát az utcán éltem egy ideig.
Elvettem bárkitől bármit, amit akartam, hogy éljek.
Ez így volt.
Egy túlélés volt.
Ez egy "ölj, vagy téged ölnek meg" világ volt.
Beteg lettem, fizikailag megbetegedtem,
annyira, hogy azt gondoltam, meg fogok halni,
a kábítószerek és minden ilyen dolog miatt.
Felhívtam az édesanyámat,
aki egy másik államban lakott.
És ő, valamint Pat, beszéltem róla
egy másik részben, a legcsodálatosabb ember a földön,
hazavittek engem.
És megbocsátották a megbocsáthatatlan bűnt,
még csak nem is gondolkoztak rajta.
Olyan volt, mint: "Anya, lehet...?" "Igen!"
Még csak be sem kellett fejeznem.
Ez a feltétel nélküli szeretet, amit irántam éreztek.
Ez megváltoztatta életemet.
Tulajdonképpen elfogadtak téged azonnal.
Pontosan. Azonnal.
Azt mondták: "Nem érdekel, hol voltál, mit tettél,"
"amíg el voltál menve, de most itt vagy,"
"és mi mindenképpen szeretünk téged." Mindketten.
Úgy hangzott, mintha vártak volna téged.
Igen, vártak.
Az az előjogom, hogy ismerem a történet többi részét.
Az első alkalom, amikor találkoztunk, Gavin Portland-ban volt, Oregon-ban.
Felkeltetted a figyelmemet, és úgy éreztem,
hogy tűzben égsz Istenért.
Hogy jutottál el attól a ponttól, hogy édesanyád visszafogadott,
addig, hogy rájöttél, Isten is visszafogadott téged?
Édesanyám Isten ismeretében nevelt, Isten szeretetben, Isten félelmében.
Isten tiszteletében, és volt ez a harcunk, és
ellöktem magamtól mindent, ami édesanyámra emlékeztetett,
mindent!
A ruhákat, amiket viseltem, az embereket, akikkel kapcsolatban voltam,
azt, ahogy beszéltem, a könyveket, amit olvastam,
a filmeket, amiket néztem, mindent, amit ő nem engedett
meg nekem, megtettem, mert nem törődtem vele.
Amikor visszafogadott, láttam, hogy végig
igaza volt.
Megrágtam ezt, és megpróbáltam
lenyelni, és aztán neki ki kellett ezt húznia.
"Hé, ez így nem fog működni."
Megérettem, hogy ha egy nem tökéletes anya így tudja szeretni
a fiát, képzeljük el, hogy egy tökéletes Isten hogyan tud
szeretni mindannyiunkat.
Ő...
Bántja Őt,
ha magunktól akarjuk ezt megtenni,
hogy hagyjuk ezt megtörténni.
Csak annyit tesz, hogy vár.
Olyan, mintha: "Meddig váratjuk még, mielőtt"
"hazamegyünk?"
Mert végül is ez a mi választásunk.
Azt gondolom, hogy érdekes az, hogy vannak idők,
és még egyszer szeretnélek megkérni, hogy ha beleilletek
ebbe, vannak idők, amikor tékozló fiúk vagyunk,
vagy olyanok, akik elmennek, hogy találjanak egy helyet, ahol bulizhatnak,
szórakozhatnak, és így nem csak elmentem a dolgoktól,
hanem mi van akkor, amikor nem fáj és
nem dühít, amikor jól érzed
magad, és
kikéred az örökséged.
Ez soha nem így történt velem. Soha nem mentem el otthonról.
Otthon voltam, amikor a problémák elkezdődtek.
Nagyon fiatal voltam, 8 éves körül,
és édesapámat beperelték, ő orvos,
és ez szétszakította a családot, mert addig mindent
együtt tettünk, elmentünk enni, vagy sétálni együtt.
Miért maradtak abba ezek a dolgok?
Mert depresszióba esett.
Többé már nem tette ezeket a dolgokat.
Depresszióba esett, már nem akart
élni tovább és ez elkezdte szétrombolni a családot.
Elkezdtem én is depressziós és dühös lenni,
mert nem volt velünk, nem tette
azokat a dolgokat, melyeket azelőtt.
Aztán tíz évvel később
nagyon rosszra fordult a helyzet, és találtam egy helyet, melynek "Project Patch"
a neve, és erről már beszéltem.
Project Patch. Hihetetlen.
Idaho-ban van.
Igen. Rájöttem, hogy Isten ott van
és Ő segíthet a problémákon,
és elmentem oda.
Amikor arról a tapasztalatodról beszélsz,
hogy elhagytál mindent, akkor szellemileg hagytad el, nem fizikailag,
tehát fizikailag még mindig ugyanazon a helyen voltál,
ugyanabban az otthonban.
Soha nem hagytam el az otthonomat, úgy értem, elszöktem egyszer,
de nem hagytam el az otthonomat, mert
depressziós voltam.
Inkább csak otthon ültem, a fájdalom otthon volt,
a dolgok, amit történtek, otthon voltak, ott volt a
fájdalom és ott volt az életem,
itt volt a düh és minden más.
A Project Patch-nál mit találtál?
Újra megtaláltad Istent? Újra reményt találtál?
Nos, ismertem Istent, de amikor édesapámat beperelték,
Isten nem volt a képbe, még mindig beszéltem Vele,
?, és megtaláltam
Istent a Patch-nál, és megtaláltam a problémáim megoldását,
és hazamentem, édesapám megváltozott,
az életünk visszatért a régi mederbe és azt mondtam:
"Igen, ez az, amit akartam, Istenem. Köszönöm Neked."
Ámen.
Tim. A te tapasztalatod egy kicsit más,
de tudom, hogy keresztény családból származol.
Igen, keresztény családból származom,
keresztény otthonba születtem és nevelkedtem.
Volt egy lelki kirándulásom.
A lélek kutatásában voltam.
Megtettem mindent,
a varázslástól a voodoo-ig, minden ilyesmit.
Ez sohasem elégített ki engem, amíg Istenhez nem jöttem,
és Isten azt mondta nekem:
"Szeretlek. Mindig is szerettelek. És mindig"
"szeretni foglak, nem számít, mit teszel."
Először is szeretném tudni, hogyan jöttél vissza,
és aztán azt, hogy nem lepett meg téged, hogy ilyen könnyű volt
visszajönni és Ő azt mondta: "Szeretlek,"
"annyira örülök, hogy visszajöttél."
Igen. Az egyik oka annak, hogy visszajöttem az,
hogy először is találkoztam veled,
és az történt, hogy olvastam egy könyvet a szeretet-varázslásokról
és az egyik dolog, amit ebben a könyvben olvastam az, hogy
ha szeretet-varázslatot teszel valakibe, aki valaki
mást szeret, akkor az egyik meghalhat,
véletlenül, vagy öngyilkosság által, vagy balesetben,
vagy valami hasonlóba, és én azt mondtam:
"Nem vagyok jó helyen."
Lassan visszamentem Istenhez.
Még mindig dolgozom a kapcsolatunkon.
Érzed, hogy Isten elfogad téged?
Hogy Isten azt mondja: "Kérlek, gyere vissza"?
Igen.
És Jessica, ugyanúgy? Érzed, hogy Isten
elfogad? Mert te is azon az úton vagy, hogy visszatérj Hozzá.
Megteszek minden tőlem telhetőt.
Remélem, hogy vissza tudok térni, de ez nehéz.
Nagyon nehéz, mert amikor elbukok, akkor elbukok.
Lenn maradok egy ideig.
És aztán, amikor visszajövök, ez nagyszerű.
De remélem, meg tudom tenni, és remélem, azon
az úton vagyok, melyen fiatalabb koromban voltam, amikor
a gyülekezetben nőttem fel.
Mert békére találsz, amikor Isten karjaiban vagy.
Így van.
Ez békés.
El kell mondanom, hogy mindenki, aki megtapasztalta azt,
hogy elment, bármilyen okból is,
mert meg vagyok bántva, meg vagyok sebezve, mérges vagyok,
csüggedt vagyok, lelki kirándulásra akarok menni,
elmegyek, hogy lássam, miben hiszek,
és mi van ott kinn, vagy az örökbefogadás,
vagy bármi lenne is, az, hogy el vagyok képedve,
hogy elmegyünk, és olyasmiket teszünk, amik ostobaságok,
megsebezzük magunkat, drogokat fogyasztunk,
belekeveredünk dolgokba, melyek hirtelen, amikor
elkapnak bennünket, nagyon sok embernek van tüdőtágulása
és májbetegsége, és akkor
fizikailag széttépjük magunkat, elveszítünk mindent,
és aztán arcra esünk és azt mondjuk Istennek:
"Kérlek, fogadj vissza", és felnézek, és a helyett,
hogy olyan valakit látnék, aki ítéletet akar, aki
el akarja mondani, hogy milyen rossz voltam,
Isten felém szalad.
Azt mondja a Biblia, hogy az egész menny örvend akkor, amikor
visszafordulunk és elfogadjuk, hogy kik vagyunk.
Isten gyermeke vagyok, Isten az atyám,
segíteni akar, velem akar lenni,
ezért kérlek, forduljatok vissza, Isten vár benneteket.
Köszönöm, hogy néztetek bennünket.
- Untranslated subtitle -